Справа № 561/328/16-а
Суддя: Світличний Р.В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 561/328/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року 12:35 год. смт. Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

судді Світличного Р.В.,

за участю секретаря Савич Ж.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Зарічне адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Зарічненського районного суду Рівненської області із вказаним адміністративним позовом, у якому просить суд зобовязати відповідача поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 червня 2015 року у розмірі визначеному законом з урахуванням всіх підвищень.

Ухвалою суду від 21 червня 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі було замінено належним відповідачем Зарічненським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області.

На обгрунтування своїх позовних вимог вказувала про те, що на даний час працює на посаді секретаря Новорічицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» їй з 13 квітня 2007 року призначена пенсія за вислугу років довічно, яку до квітня 2015 року отримувала щомісяця. З квітня 2015 року виплату пенсії їй було припинено. На її письмове звернення від 25 квітня 2016 року щодо відновлення пенсії з 01 квітня 2015 року, відповідач надав відповідь, з якої вона дізналася, що виплата пенсії була призупинена відповідно до Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ у періоди з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року та відповідно з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, як особі яка працює на посаді, що відноситься до категорії посади «державний службовець». Вважає, що діями відповідача у припиненні виплати для неї пенсії грубо порушуються її законні права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 предявлений позов підтримала повністю, з підстав викладених у позовній заяві. Просила похов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, предявлений позов не визнала з підстав викладених у письмовому запереченні проти позову. Суть заперечень зводиться до того, що позивачу ОСОБА_1, як працюючому пенсіонеру на посаді секретаря сільської ради, тимчасово припинено виплату пенсії за віком з 01 квітня 2015 року у звязку із змінами в законодавстві, прийнятих у 2015 році. Цими змінами передбачено, що в періоди з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року пенсіонерам, працюючим на таких посадах, пенсія не виплачується. Такі особи можуть отримувати або заробітну плату, або пенсію. Внесені зміни, зокрема законами «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому в аспекті положень ст. 19 Конституції України є обовязковими для врахування Зарічненським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області з метою реалізації наданих державною повноважень в частині виплати пенсій. Додатково пояснила, що позивачу ОСОБА_1 з 13 квітня 2007 року було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 з 13 квітня 2007 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» довічно. Перебуваючи на обліку у відповідача, позивач ОСОБА_1 працює секретарем Новорічицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області з 16 квітня 2007 року по даний час, та є посадовою особою місцевого самоврядування, що підтверджується записами у трудовій книжці серії БТ-І № 5863313, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.22).

25 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати пенсії. Листом від 05 травня 2016 року № 393/05 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для відновлення виплати пенсії з 01 квітня 2016 року (а.с.5).

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII. Зокрема, внесено зміни до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Так, тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Такі ж зміни щодо порядку виплати пенсії працюючим пенсіонерам внесено і до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

У звязку з цим з 01 квітня 2015 року позивачу була припинена виплата пенсії.

Поряд з цим, відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний п. 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у звязку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» щодо пенсійного забезпечення. Відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими законами не призначаються.

Тобто з 01 червня 2015 року особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається і виплачується відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Починаючи з 01 червня 2015 року на позивача не поширюються встановлені частиною першою ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ) обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015 року робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами. Таким чином були відсутні підстави для припинення виплати позивачу пенсії за віком з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ. Цим законом внесено зміни до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Зокрема, тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується. Такі ж зміни щодо порядку виплати пенсії працюючим пенсіонерам внесено і до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

У звязку з зазначеними змінами відповідач припинив виплату призначеної позивачу пенсії з 01 січня 2016 року.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» розяснив, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи, та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

В силу ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Оскільки позивач ОСОБА_1 набула право на пенсію 13 квітня 2007 року відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відтак вона не може бути позбавлена цього права законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, положення яких, в силу статей 22 та 58 Конституції України не можуть бути застосовані до неї. Право позивача на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забороняє дискримінацію.

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу, з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час, як без будь-якого обєктивного і розумного обгрунтування виплата такої ж пенсіє проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останньою права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Згідно ч. 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, в частині стверджувального порушення статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу зазначив, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 41 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Згідно п. 48 цього рішення, практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без обєктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, а в п. 49 записано, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має обєктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення.

Враховуючи, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обовязковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтею 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообовязкового державного пенсійного страхування, серед яких і принцип рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Таким чином, запроваджені законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» суперечать:

-статті 24 Конституції України, статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

-статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

-основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж у спосіб у який просить позивач неможливо, а відтак позов підлягає до задоволення в межах строків звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачем клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду не заявлялося.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Враховуючи, що пенсійні виплати носять регулярний характер, адміністративний позов подано до суду 06 червня 2016 року, відтак позов в частині поновлення, нарахування та виплати раніше призначеної пенсії в період з 01 червня 2015 року по 05 грудня 2015 року підлягає залишенню без розгляду.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова підлягає зверненню до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, присудивши на корить позивача здійснені нею і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 6, 11, 94, 158-163, п.1 ч. 1 ст. 256 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії, в частині поновлення, нарахування та виплати раніше призначеної пенсії в період з 01 червня 2015 року по 05 грудня 2015 року залишити без розгляду.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобовязати Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 06 грудня 2015 року у розмірі визначеному законом з урахуванням всіх підвищень.

Постанову в межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області судовий збір у розмірі 551,20 грн. (Пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Зарічненський районний суд Рівненської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Р.В. Світличний