Справа № П/811/448/16
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 травня 2016 року справа № П/811/448/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до таВійськової частини НОМЕР_1 Командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії командування та командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 щодо продовження строку дії контракту від 12 жовтня 2011 року стосовно ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати командування та командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 розглянути та задовольнити рапорт ОСОБА_1 від 10 грудня 2015 року про його звільнення з військової служби за закінченням дії строку контракту від 12 жовтня 2011 року.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначав, що на час звернення до суду проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , як старший солдат понад півтора року після закінчення Контракту. Позивач вказував, що жодних змін в Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України сторонами не вносилося. 10.12.2015 року позивач подав командуванню частини рапорт про своє звільнення з військової служби відповідно до п.а ч.6 ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", в задоволенні зазначеного рапорту було відмовлено.

В наданих суду письмових запереченнях відповідач-2 позов не визнав та зазначав, що єдиною умовою звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом у разі настання особливого періоду є рішення про оголошення демобілізації.

Представники відповідачів в судове засідання 19.05.2016 року не з`явились, причин неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.26-27).

Позивач в судове засідання також не прибув подавши до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.28).

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку представників сторін та відсутність потреби заслуховувати свідка чи експерта, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.10.2011 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 генерал-майора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (а.с.7-8).

Відповідно до п.3 зазначеного Контракту він є строковим та укладений на три роки (а.с.8).

Порядок укладання нового контракту чи відмову визначено п.4, де зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту повідомити ода одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами (а.с.8).

10.12.2015 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення на підставі п.а ч.6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с.9).

15.12.2015 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 за роз`ясненням підстав затримання на військовій службі понад строки дії Контракту.

Листом від 23. 12. 2015 року №3522 командир в/ч НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 повідомив, що відповідно до ч.9 ст.23 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, дія контракту продовжується понад встановленні строки на період демобілізації. Підставою для продовження строку дії контракту послугував Указ Президента України від 14 січня 2015 року №15, яким оголошено про проведення на території України часткової мобілізації, яка проводитиметься протягом 210 діб у три черги, з дня набрання чинності цим Указом. Рішення про оголошення демобілізації не приймалося, а тому відсутні підстави для звільнення з військової служби, передбачені ч.8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а.с.10).

Позивач вважав, що відповідач в односторонньому порядку продовжив дію контракту до оголошення демобілізації, чим фактично відмовив у звільненні зі служби.

Вирішуючи даний спір суду належить встановити наявність підстав продовження строку дії контракту та дослідити відповідність дій відповідачів вимогам чинного законодавства.
Питання, пов`язані з прийняттям, проходженням та звільненням військової служби регулюється, зокрема, Законом України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ, Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1158/2008 (далі за текстом Положення).

Виходячи з приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За змістом частини 2 статті 23 Закону №2232-XII для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно п.6 Положення початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу.

Відповідно до пункту "б" частини 2 статті 26 Закону №2232-XII звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

За приписами частини 6 статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").

Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.

Разом з тим, частина 3 статті 23 Закону №2232-XII визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

З аналізу статті 23 Закону №2232-XII судом встановлено, що особам з якими укладено контракти на строк визначений ч.2 зазначеної статті у разі настання особливого періоду, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації відповідно до ч.9 ст.23 зазначеного Закону. Натомість норма частини 3 статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу поширюється на осіб із якими укладено контракт безпосередньо у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану.

З викладеного вбачається, що абз.3 ч.3 ст.23 Закону №2232-XII стосується виключно контрактів укладених у період виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці; оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану і не поширюється на контракти дію яких продовжено відповідно до ч.9 ст.23 вказаного Закону.

Разом з тим суд зауважує, що за змістом статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону №3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Суд зауважує, що водночас статтею 1 Закону №3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у п`ятиденний проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Суд враховує, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в постанові від 16.02.2015 року у справі № 800/582/14.
Абзацом 8 статті 11 №3543-ХІІ передбачено, що відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.

Так, Законом України №1126-VII від 27.03.2014 р. затверджено Указ Президента України Про часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні розпочався особливий період.

Суд враховує, що оскільки строк військової служби ОСОБА_1 продовжено згідно з абз.2 ч.9 ст.23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службудо оголошення демобілізації, то підстави дострокового припинення контрактів визначені в абз.3 ч.3 ст.23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, зокрема, закінчення особливого періоду, на позивача не поширюються.

Викладене узгоджується з п.3 ч.8 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу відповідно до якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Аналізуючи викладені норми Закону України Про військовий обов`язок і військову службу суд дійшов висновку про те, що відповідач не мав права приймати відносно позивача рішення про демобілізацію, у зв`язку з тим, що позивач не був мобілізованим військовослужбовцем, а проходить військову службу за контрактом.

З огляду на викладене суд не бере до уваги посилання позивача про те, що відповідачем проігноровано і не взято до уваги Укази Президента України про демобілізацію.

Виходячи з наведених норм права та встановлених по справі дійсних обставин, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про визнання протиправними дії командування та командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 щодо продовження строку дії контракту від 12 жовтня 2011 року задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання командування та командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 розглянути та задовольнити рапорт Губенка позивача про його звільнення з військової служби за закінченням дії строку контракту, суд зазначає наступне.

Так, досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що на час розгляду справи, позивача наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 03.03.2016 року №64-РС ст. солдат в/служби за контрактом призначено на посаду старшого водія автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти матеріального забезпечення 10-ої окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - в/ч польова пошта НОМЕР_3 .

На підставі вищезазначеного, командиром в/ НОМЕР_4 підполковником ОСОБА_3 видано наказ від 29.03.2016 року№66 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення і вибуття його до нового місця служби НОМЕР_3 (а.с.32).

Таким чином, на час вирішення спору по суті в викладеній позовній вимозі щодо зобов`язання вчинити дії, відповідач - командир в/ч НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_3 вже не має компетенції щодо розгляду та прийняття рішення по рапорту від 10.10.2015 року, оскільки позивач на даний час вже проходить військову службу у іншому військовому формуванні НОМЕР_3 .

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не надавав суду додаткових пояснень та доказів звернення до командування 10-ої окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - в/ч польова пошта НОМЕР_3 щодо вирішення питання його звільнення з військової служби за закінченням дії строку контракту.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на данні обставини суд вважає, що оскільки позивач не звертався до командира військового формування з рапортом та відповідно не отримував відповіді про відмову чи задоволення, то на час вирішення справи по суті відсутній будь-який спір з в/ч польова пошта НОМЕР_3 .

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 254 КАС України.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі, протягом десяти днів з дня проголошення постанови суду, апеляційної скарги через Кіровоградській окружний адміністративний суд, з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.В. Жук