Справа № 826/26790/15
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Безименної Н.В.,

суддів Кучми А.Ю. та Аліменка В.О.,

за участю секретаря Шутовської І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив стягнути з відповідача - Апарату Верховної Ради України: одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати, що становить 17 868 грн. 83 коп.; втрати від інфляції, що становлять 8 149 грн. 97 коп.; 3 % річних, що становлять 552 грн. 22 коп.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року позов задоволено частково, зобов'язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати, передбаченому ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України". В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. На думку апелянта оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи с такого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 у період з 13 грудня 2012 року до 27 листопада 2014 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Управління кадрів Верховної ради України від 25.11.2015 № 20-26/4949 та копією трудової книжки (а.с. 8, 9-10).

Згідно розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 №7212 помічники-консультанти народних депутатів України, повноваження яких достроково припинено, у тому числі, позивача було увільнено з займаної посади з 27 листопада 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 23).

Позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України", в розмірі тримісячної заробітної плати (а.с. 32).

Докази надання відповіді на вказану заяву матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (далі - Закон) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (далі Положення), затвердженого Постановою Верховної Ради України № 379/95-ВР від 13 жовтня 1995 року.

Закон України «Про статус народного депутата України» визначає статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень.

Відповідно до ст. 1 цього Закону народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України "Про вибори народних депутатів України" представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною 3 статті 28 цього Закону встановлено, що народний депутат на строк виконання депутатських повноважень забезпечується окремим технічно обладнаним службовим кабінетом у приміщеннях Верховної Ради України з розташуванням у ньому постійного робочого місця його помічника-консультанта.

Статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до абз. 1, 3 цієї статті помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Частиною 6 статті 34 вказаного Закону встановлено, що у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналогічні приписи містяться і в ст. 4.6 Положення (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

На відміну від заробітної плати, розмір якої визначається виходячи із меж загального фонду, який встановлюється постановою Верховної Ради України для оплати праці помічників-консультантів, одноразова грошова допомога виплачується у чітко визначеному Законом розмірі, який не може бути змінений у залежності від наявності чи відсутності бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач був звільнений з посади помічника - консультанта народного депутата у зв'язку з достроковим припиненням його повноважень, а тому має право на виплату грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у розмірі тримісячної заробітної плати.

Доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів колегією суддів не приймаються до уваги, виходячи з такого.

Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції у розмірі 8 149 грн. 97 коп. та 3 % річних в розмірі 552 грн. 22 коп., виходячи з наступного

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором бо законом.

В постановах Верховного суду України у справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року та у справі № 6-38цс11 від 24 жовтня 2011 року, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Колегією суддів було встановлено відсутність між позивачем та відповідачем, як суб'єктом владних повноважень цивільно-правових відносин, відсутність цивільно-правового правопорушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, з вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між двома елементами.

Таким чином, зазначені норми цивільного права розповсюджуються на грошові зобов'язання що виникли з договірних правовідносин, в той час як спірні правовідносини регулюються нормами трудового законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 21 червня 2016 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді А.Ю Кучма

В.О. Аліменко

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Аліменко В.О.