Справа № 815/6803/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6803/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лук'янчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №719-15 про відмову у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що народився і виріс у Марокко.

У 2014р. він приїхав в Україну з метою отримання притулку з причин неможливості проживати в рідній країні, оскільки Марокко є конституційною монархією, де існує правлячий монарх і тоталітарний режим, а ОСОБА_1 за своїми політичними переконаннями не може проживати в тоталітарному режимі, оскільки бажає щоб в країні існував демократичний режим, де можна вільно висловлювати свої думки, а також бути вільним у своїх політичних переконаннях.

Крім того, позивач зазначає, що в його країні вже багато років процвітає наркотичний бізнес з вирощування і продажу наркотичного засобу-коноплі. Позивач багато разів негативно висловлювався щодо режиму, що існує в Марокко, а також стосовно торгівлі наркотиками, після чого його та рідних почали переслідувати, погрожувати фізичною розправою. У зв'язку з цим побоюючись за своє життя, позивач був змушений виїхати з Марокко і вирішив шукати притулку в Україні. В Україні позивач неофіційно працює на ринку 7 км, а також підробляє перекладачем, оскільки добре володіє французькою і іншими іноземними мовами.

2.07.2014р. позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.

Наказом Управління від 22.10.2014р. №197 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду.

Наказом Управління від 22.12.2014р. №239 продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян.

За результатами розгляду особової справи, Управління дійшло висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено Висновком від 28.08.2015р.

Рішенням №719-15 від 26.10.2015р. з посиланням на ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Марокко ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач посилаючись на необґрунтованість рішення відповідача, просив позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачем не надано жодних переконливих доказів, які свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем причини виїзду з країни походження, є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки мають розбіжності з причинами виїзду зазначеними заявником в адміністративному позові, анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує тимчасового захисту та протоколів співбесіди в тому числі щодо назви партії до членів якої він належав, дати вступу до партії, причин переслідування, обставин при яких позивач був затриманий, осіб що проводили його затримання, місць його тримання, осіб які допомагали йому при звільненні, рік вбивства соратника (друга).

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1., є громадянином Марокко, уродженцем м.Тетуан, за національністю марокканець, за віросповіданням іслам-суніт, не одружений.

28.11.1998р. позивач покинув країну громадянської належності і вибув до Тунісу. В Тунісі ОСОБА_1 отримав запрошення до України, на підставі якої була відкрита навчальна віза. До України позивач прибув 3.12.1999р. на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської візи авіарейсом Туніс (Туніс) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

2.07.2014р. позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області (далі по тексту Управління) із заявою про надання статусу біженця. Наказом Управління №197 від 22.10.2014р. «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду (а.с.53).

Наказом Управління №239 від 22.12.2014р. продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян (а.с.59).

За результатами розгляду особової справи, Управління дійшло висновку за доцільне відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком від 28.08.2015р. (а.с.79-42).

Рішенням №719-15 від 26.10.2015р. з посиланням на статтю 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Марокко ОСОБА_1 відмовлено.

Перевіряючи правомірність прийнятого вищезазначеного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951р., Протоколом щодо статусу біженців 1967р.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вир. про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст. 1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.08.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти чи масові порушення прав людини.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено під час апеляційного розгляду, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що за своїми політичними переконаннями він не може проживати в тоталітарному режимі, оскільки бажає щоб в країні існував демократичний режим, де можна вільно висловлювати свої думки, а також бути вільним у своїх політичних переконаннях. Між тим, внаслідок неодноразового висловлювання своєї негативної позиції по відношенню до правлячого режиму він та його рідні почали отримувати погрози та переслідувались, у зв'язку з чим побоюючись за своє життя, позивач у 1998р. був вимушений виїхати з Марокко та вирішив шукати притулку в Україні.

Між тим, згідно матеріалів особової справи та наданих позивачем в суді апеляційної інстанції пояснень, встановлено, що після виїзду з країни громадянського походження, заявник тривалий час перебував на території Польщі, між тим спроб звернення за міжнародним захистом не здійснював. Не дивлячись на ймовірну загрозу його життю, позивач неодноразово повертався до Марокко, а отже, як вірно встановлено судом першої інстанції повідомлені позивачем обставини стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч.6-9 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем не наведено достатньої аргументації на підтвердження обґрунтованості поданої заяви.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог чинного законодавства.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.196,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.06.2016р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лук'янчук