Справа № 813/1740/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року Справа № 813/1740/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грень Н.М.,

суддя Братичак У.В.,

суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

позивач ОСОБА_1,

представник відповідача не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з вимогою визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.05.2016 року ВП№51115821 про відмову у відкритті виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.05.2016 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №813/7679/14, виданого Львівським окружним адміністративним судом 29.03.2016 року, про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28.10.2014 року. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання вищезгаданого виконавчого листа №813/7679/14 слугувала відсутність у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача. В той же час, звернула увагу, що у відповідності до пункту 3 частини 3 статті 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Проте, всупереч наведеному положенню, державний виконавець таким правом не скористався. Крім того, вказала, що видання наказу про звільнення, як і наказу про поновлення на роботі, не повязане з індивідуальним ідентифікаційним номером стягувача. Відтак, вважає, що відповідачем безпідставно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, а тому спірну постанову ВП №5111582 від 17.05.2016 року просить скасувати. Крім того, долучила до матеріалів справи копію конверту, в якому була надіслана оскаржувана постанова від 17.05.2016 року, та витяг з реєстру поштових відправлень, з яких видно, що спірний документ надісланий на адресу позивача 20.05.2016 року, тобто з порушенням встановленого законом строку.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю з обґрунтувань, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Через канцелярію суду 15.06.2016 року за вх. №15416 надійшли письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що державний виконавець при прийнятті рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження діяв у спосіб визначений Законом України «Про виконавче провадження», оскільки нормами ст. 18 Закону передбачено, що у виконавчому документі повинен бути зазначений індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника. За таких обставин просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення позивача, дослідив подані документи, всебічно і повно з'ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та встановив наступне.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2016 року у справі №813/7679/14 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 27.10.2014 року №2331/к Про звільнення ОСОБА_1А.; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28.10.2014 року. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області звернено до негайного виконання.

29.03.2016 року Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №813/7679/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28.10.2014 року.

28.04.2016 року позивачем направлено на адресу начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання вищезгаданого виконавчого листа №813/7679/14 від 29.03.2016 року.

17.05.2016 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 на підставі пункту 6 частини 1 статті 26 Закону України Про виконавче провадження відмовлено у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №813/7679/14, виданого Львівським окружним адміністративним судом 29.03.2016 року, про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 28.10.2014 року. Як зазначено в постанові, виконавчий лист не відповідає вимогам статті 18 Закону України Про виконавче провадження, а саме: в документі не зазначено ідентифікаційний код стягувача.

Як слідує з долучених до матеріалів справи копії конверту, в якому була надіслана оскаржувана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 17.05.2016 року ВП №51115821, та витягу з реєстру поштових відправлень, така скерована на адресу позивача 20.04.2016 року.

Вважаючи протиправною постанову відповідача від 17.05.2016 року ВП №51115821 про відмову у відкритті виконавчого провадження, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Відповідно до частини 2 статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 року №2-рп/2012, відповідно до пункту 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України Про виконавче провадження.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 17 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, - виконавчі листи, що видаються судами.

Вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною 1 статті 18 Закону України Про виконавче провадження, у пункті 3 якої передбачено, що у виконавчому листі, серед іншого, зазначається індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Аналіз вищенаведеної норми закону дає підстави стверджуввати, що зазначення індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача у виконавчому документі не є його обов'язковим реквізитом. В той же час, даючи оцінку відповідності виконавчого листа №813/7679/14 від 29.03.2016 року вимогам закону, суд враховує, що форма згаданого виконавчого документа відповідає вимогам додатку №15 до Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 року №174. Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що якщо в адміністративній справі відсутня інформація про ідентифікаційні коди сторін, суд не може зазначити ці відомості у виконавчому листі. Повноваження для зясування цієї інформації після завершення розгляду справи у суду відсутні.

Разом з тим, таке право надано державному виконавцю. А саме, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 26 Закону України Про виконавче провадження, у разі невідповідності виконавчого листа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Відтак, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номеру стягувача не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 25.06.2014 року (справа №6-62цс14) та від 21.05.2014 року (справа №6-45цс14), яка відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою до застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст 25 Закону України Про виконавче провадження Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом.

Вказана норма кореспондується з положенням п. 2.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року №2274/5, згідно якого вихідна кореспонденція відправляється через діловода не пізніше наступного робочого дня після підписання (затвердження) документа (супровідного листа).

З матеріалів справи встановлено, що заява про відкриття провадження з додатками отримана відповідачем 04.05.2016 року, відтак державний виконавець зобовязаний був прийняти рішення натомість оскаржувана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження винесена 17.05.2016 року, у зв'язку з чим не пізніше 18.05.2016 року державний виконавець зобов'язаний був надіслати її разом з виконавчим документом позивачу. Проте, така згідно відтиску штемпеля на поштовому конверті та витягу з реєстру поштових відправлень надіслана на адресу заявника лише 20.05.2016 року, тобто з порушенням встановленого Законом строку.

Частиною 1 статті 6 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до частини 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, тому, позовна вимога про скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12.04.2016 року ВП №50788015 про відмову у відкритті виконавчого провадження є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.05.2016 року ВП №51115821 про відмову у відкритті виконавчого провадження.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) на користь ОСОБА_1 (81473, Львівська обл., Самбірський р-н. с. Ралівка, вул. Лесі Українки 8/12, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя Грень Н.М.

Суддя Братичак У.В.

Суддя Кравців О.Р.

Повний текст постанови складено та підписано 17.06.2016 року.