Справа № 328/2186/16-а
Суддя: Погрібна О. М.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Погрібної О.М.,

при секретарі судового засідання Мацинській О.Є.,

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - УПФУ), про визнання відмови в перерахунку щомісячного грошового утримання суддям у відставці незаконним, проведенням перерахунку по щомісячній оплаті та її виплаті,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в якому просить визнати відмову УПФУ щодо перерахування її щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці незаконною та неконституційною; зобов'язати УПФУ здійснити перерахунок її довічного щомісячного грошового утримання та виплатити їй з 01.09.2015 р. щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці виходячи із розміру суддівської винагороди, визначеної у довідці ТУ ДСА в Запорізькій області від 10.02.2016 №08-03/65, яка враховується для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці без обмеження граничним розміром з урахуванням виплачених сум, до змін у діючому законодавстві; постанову суду в межах суми стягнення за один місяць піддати негайному виконанню.

Свої вимоги мотивувала тим, що 21.06.1987 року вона була обрана народним суддею Токмацького міського народного суду Запорізької області, протокол виборчої комісії про обрання суддею від 21.06.1987 року. 06.04.2000 року обрана суддею Токмацького районного суду Запорізької області безстроково, на підставі постанови Верховної Ради України №1617-3 від 06.04.2000 року. На підставі постанови Верховної Ради України №2596-УІвід 07.10.2010 року вона звільнена з посади судді у відставку відповідно до ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХІІ, термін дії якої закінчується 31.12.2010 року. Наказом голови Токмацького районного суду Запорізької області від 26.10.2010 року її було відраховано зі складу Токмацького районного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку, наказ голови суду № 14-ос від 26.10.2010 року. 27.10.2010 року ТУ ДСА у Запорізькій області направило до Управління Пенсійного Фонду України в м. Токмак подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання їй, як судді у відставці, за№08-05/20-82 в розмірі 90% від її заробітної плати що становило 5964 гривень. ЇЇ стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 35 років 02 місяці 28 днів. У зв'язку з тим, що Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року вступив в силу з 01.01.2012 року, вона звернулась до ТУ ДСА у Запорізькій області з проханням надати їй довідку про розмір суддівської винагороди працюючих суддів станом на 01.09.2015 року. Їй було надано довідку про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка враховується при призначенні (перерахунку) довічного грошового утримання судді у відставці за №08-03/65 від 10.02.2016 року, де суддівська винагорода з 01 вересня 2015 року склала 23426 гривень (оклад 13780 гривень, доплата за вислугу 70% - 9646 гривень). Довідку видано на підставі особового рахунку працюючого на відповідній посаді судді. Єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування нараховується на суму 23426 гривень. На підставі цього вона звернулася до Токмацького об'єднаного Управління пенсійного Фонду України Запорізької області із заявою про перерахунок свого довічного грошового утримання та отримала відмову - лист №5/а-7 від 23.03-2016р., з чим вона не згодна.

Відмова Токмацького об'єднаного Управління пенсійного Фонду України Запорізької області у перерахуванні та виплаті їй щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, на підставі довідки ТУ ДСА в Запорізькій області від 10.02.2016 року за № 08-03/65 є незаконною та неконституційною, так як суперечить ст.ст.22,126 Конституції України, рішенню Конституційного Суду України за №100-рп/2008 від 22.05.2008 року, який зазначив, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтвердження з боку будь-яких органів державної влади, та рішенню Конституційного Суду України №1-2/2013р. 03 червня 2013 року обов'язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою ч.2 ст.150 Конституції України. Зміна існуючого порядку виплати щомісячного довічного грошового утримання суперечить Конституції України, оскільки видатки на утримання суддів, які передбачені у Державному бюджеті України, відповідно до ч.2 ст.95 та ч. 1 ст.130 Конституції України повинні передбачати і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, що безпосередньо стосується реалізації положень ч.1 ст.130 Конституції України, щодо забезпечення державного фінансування суддів та створення належних умов для фінансування. Такі правові позиції висловлював Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 11.10.2005 за №8-рп-2005 (абзац 8 п.7 мотивувальної частини) і від 18.06.2007 № 4 -рп/2007 (абзац 4, 5, 6 підпункту 3.3 мотивувальної частини). Крім того призначення та нарахування щомісячного довічного грошового утримання, призначене суддям у відставці проводиться у відповідності до вимог ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, яка не втратила чинності при прийнятті і введенні в дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 до 01.01.2013, а не Законом України «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до вимог ч.4 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 незалежність суддів забезпечується в тому числі, особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення (п.1)..., правом судді на відставку (п.6). Згідно ч. 6 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 - при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звужування змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. Частина II Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 (розділ 3) визначає те, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Крім того, діючий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 регулюється додатково рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2007 від 09.07.2007, а також додатковим рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008, який визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і Законів України, охорони прав і свобод громадян. Крім того, рішенням Конституційного Суду України №3- рп/2013 від 3 червня 2013 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті другої, абзацу другого пункту 2 розділу другого «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» права щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) було встановлено, що частина третя статті 138 Закону України №2453 до внесених Законом №3668 змін передбачала: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Таким чином, визначений Законом №2453 порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання змінено Законом №3668, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон №3668 звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасувавши право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Отже, частина третя статті 138 Закону України №2453 не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України. Цим же рішенням Конституційного суду України встановлено порядок його виконання, а саме: підлягають застосуванню частини перша, друга статті 138 Закону №2453 у редакції Закону №3668 як такі, що не суперечать Конституції України; частина третя статті 138 Закону №2453 у Редакції Закону України №3668, яка суперечить Конституції України не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668 а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, що суперечить Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення конституційним Судом України цього Рішення. Проте підлягають застосуванню перше речення частини п'ятої статті 138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку», та четверте речення частини п'ятої статті 138 Закону №2453 зі змінами, внесеними Законом №3668, а саме: «Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Дія 2 Закону № 3668 не поширюється на Закон №2453. Дія абзацу другого пункту 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення Закону №3668 не поширюється на правовідносини щодо виплати суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання). Отже, їй, як судді у відставці (зі стажем роботи суддею понад 35 років), відповідно до вимог діючого законодавства на час звільнення, було призначено щомісячне довічне грошове утримання 90 відсотків заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, тобто відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України від 08.07.2011. А тому з урахуванням рішення Конституційного Суду України, не відповідає вимогам закону відмова Токмацького об'єднаного Управління пенсійного Фонду України Запорізької області у перерахунку її довічного грошового утримання з 01.09.2015року. Отже, усі ці рішення Конституційного Суду України мають вищу законодавчу силу прямої дії, вони не змінювались і діють до цього часу, мають преюдиціальне значення для суддів загальної юрисдикції, що у цілому надає їй правову основу для захисту своїх конституційних,прав і подання цього позову. Вона вийшла у відставку під час дії Закону України «Про статус суддів» та має стаж 35 років 02 місяці 28 днів. Статтею 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», яка згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень до Закону України від 7 липня 2010 року №2453 -УІ «Про судоустрій і статус суддів» втратила свою чинність лише з 1 січня 2011 року, передбачено, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. При цьому за кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 % заробітку судді. Зі змісту статті 43 Закону України «Про статус суддів» (яка була чинною на час звільнення її з посади судді у відставку) вбачається, що розмір виплачуваного щомісячного довічного грошового утримання залежить від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Зі зміною у бік збільшення заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді збільшується і розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до пункту 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної реформи» обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне, довічне грошове утримання) призначення до набрання чинності цим Законом. Враховуючи що вона звільнена з посади у відставку на підставі статті 43 Закону України «Про статус суддів», яка не передбачала ніяких обмежень щодо максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, а тому Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної реформи» зворотної дії у часі немає, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання повинен бути здійснений без обмеження максимального розміру визначених вказаним Законом. Таким чином, її довічне щомісячне грошове утримання, як судді у відставці з 01.09.2015 року, повинно їй виплачуватись в розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач звертається до суду.

Відповідач надав суду заперечення проти позову від 15.06.2016 року за № 2885/12, в яких позовні вимоги не визнав та зазначив, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до закону України «Про судоустрій і статус суддів». У зв'язку з вищевикладеним, з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Таким чином, підстави для перерахунку пенсії позивача з 01 вересня 2015 року на підставі довідки Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області від 10.02.2016 року № 08-03/65 відсутні.

Згідно п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч.4 ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці, що підтверджується посвідченням судді у відставці НОМЕР_1. (а.с.8).

Згідно з трудовою книжкою, з 21.06.1987 року по 26.10.2010 року позивач працювала на посаді судді Токмацького районного суду Запорізької області, тому має стаж роботи на цій посаді більше 35 років; 26.10.2010 року вона звільнена з посади у зв'язку з виходом у відставку на підставі Постанови ВР України № 2596-VI від 07.10.2010 року, наказ голови суду № 14-ОС від 26.10.2010 року. (а.с.9-12)

Відповідно до виданій ОСОБА_1 довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за № 08-03/65 від 10.02.2016 року, її суддівська винагорода, яка враховується при призначенні (перерахунку) довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 23426,00 грн. (оклад - 13780 грн., доплата за вислугу років (70%) - 9646 грн.). (а.с. 13).

22.02.2016 року позивач звернувся до УПФУ із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці, згідно до ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 01.09.2015 року. (а.с. 14).

Листом заступника начальника Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 23.03.2016 року за № 5/А-7 в перерахунку пенсії було відмовлено з посиланням на те, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. У зв'язку з вищевикладеним, з 1 червня 2015 року пенсій в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Таким чином, підстави для перерахунку розміру пенсії позивача згідно довідки Територіального управлінням ДСА в Запорізькій області від 10.02.2016 року № 08-03/65 - відсутні. (а.с. 15)

Відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ч.1 ст.126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, а саме: заробітної плати, пенсії, щомісячного довічного грошового утримання тощо, надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів

В рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року зазначено, що ст.126 Конституції України закріплено основні принципи здійснення правосуддя в Україні незалежність і недоторканість суддів. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), є гарантією забезпечення незалежності. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праці заробляти додаткові матеріальні блага.

Відповідно до п.14 ч.1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Ухвалою Токмацького районного суду від 09 червня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - УПФУ), про визнання відмови в перерахунку щомісячного грошового утримання суддям у відставці незаконним, проведенням перерахунку по щомісячній оплаті та її виплаті в частині позовних вимог за період з 01.09.2015 року по 06.12.2015 року включно залишений без розгляду.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 звільнено з посади судді Токмацького районного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку, щомісячне довічне грошове утримання судді у вiдставцi призначено відповідно до чинного на той час Закону України «Про статус суддів».

Не погодившись з діями відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку довічного грошового утримання судді, позивач звернувся з даним позовом до суду для вирішення спірного питання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 126 Основного Закону України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової влади, загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів на час звільнення позивача у відставку урегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07 2010 року.

Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У зв'язку з набуттям чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» змінено порядок оплати праці працюючим суддям, яким виплачується суддівська винагорода.

Статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено вид, склад, розмір суддівської винагороди, яка складається з грошового утримання, яке включає в себе посадовий оклад та доплати за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Таким чином, розмір довічного грошового утримання безпосередньо пов'язаний із розміром заробітної плати суддів відповідних судів.

Як зазначив Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття - однорідними та взаємопов'язаними. Щомісячне грошове утримання судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді, встановлюється у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків щодо здійснення незалежного, неупередженого та справедливого правосуддя, а щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 визнані неконституційними, серед іншого, положення п. 63 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключений абзац 3 п.1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів». У рішенні Конституційного Суду України, зокрема, зазначено, що виключення Законом абзацу 3 п.1 зазначеної Постанови Верховної Ради України та скасування на 2008 рік існуючого порядку призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям звужує зміст і обсяг права судді, яке він мав, та обмежує його конституційні гарантії незалежності. Тому в цій частині положення п. 63 розділу II Закону не узгоджується зі ст. 22, ч.1 ст.126 Конституції України.

Ухвалюючи Рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, 01.12.2004 року № 19-рп/2004, 11.10.2005 року № 8-рп/2005, 22.05.2008 року № 10-рп/2008, згідно з якими "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України, є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя".

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації Комітету СМ/Кес Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17.11.2010 року № (2010)12: "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці" (пункт 54).

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24.06.1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20.03.2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення і про обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 року №8-рп 2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання'. Конституційний Суд України наголошує, що ч.3 ст.22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Частина 1 статті 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими, вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст, спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя (п.1). Судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить закону, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини (п.5).

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Таким чином, виходячи з норм ст.58 Конституції України та висновків, викладених у вказаних рішеннях Конституційного Суду України, слід дійти висновку, що матеріальні та соціальні гарантії судді у відставці, які були встановлені на день виходу позивача у відставку (тобто станом на 26.10.2010 року) не можуть бути обмежені або скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя» передбачено, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими, вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст, спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя (п.1). Судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить закону, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини (п.5).

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Таким чином, виходячи з норм ст.58 Конституції України та висновків, викладених у вказаних рішеннях Конституційного Суду України, слід дійти висновку, що матеріальні та соціальні гарантії судді у відставці, які були встановлені на день виходу позивача у відставку (тобто станом на 26.10.2010 року) не можуть бути обмежені або скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону від 7 липня 2010 року № 2453-VI встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 визначено, що гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Виходячи з наведеного конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Вищенаведене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Наведені положення підтверджуються й міжнародними стандартами у сфері судочинства.

Так, згідно п.54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - „оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (пенсією), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних законних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Оскільки на день виходу позивача у відставку (26.10.2010 р.) умови і порядок призначення, виплати та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці були визначені статтею 43 Закону України «Про статус суддів» та Постановою Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів», вимоги позивача стосовно перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із 90% нового розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах управління відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, довічне грошове утримання суддям у відставці.

Таким чином, матеріальні та соціальні гарантії позивача, як судді у відставці, які були встановлені на день його виходу у відставку, не можуть бути скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Відмовляючи позивачці у перерахунку її пенсії, Токмацьке об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області послалося на те, що у чинному законодавстві внесені зміни, а саме п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу"; „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", „Про статус народного депутата України", „Про Кабінет Міністрів України", „Про судову експертизу", „Про Національний банк України", „Про службу в органах місцевого самоврядування", „Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Таке посилання відповідача на п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" суд вважає безпідставним, оскільки зазначена норма Закону суперечить Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України та іншим законодавчим актам в частині, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та стосується лише права на призначення пенсій особам, які підпадають під дію перелічених законів, і не стосуються перерахунку раніше призначених пенсій.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що відмова відповідача у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачці згідно її заяви та довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області за № 08-03/65 від 10.02.2016 року, є протиправною.

За таких обставин позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в межах шестимісячного строку за період з 07.12.2015 року.

Разом з тим, суд не може погодитись вимогами позову в частині зобов'язання відповідача позову «до змін у діючому законодавстві».

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушення з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Тому, вимога адміністративного позову «до змін у діючому законодавстві» фактично є вимогою захисту права, яке на даний час не є порушеним.

Також варто зазначити, що оскільки виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснюється на постійній основі, один раз на місяць протягом не визначеного періоду часу, тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата з якої особа має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці чи його перерахунок. Кінцевий термін або строк, на який призначається довічне утримання судді у відставці, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті цього виду виплат. Тому, виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не може бути обмежено будь-яким терміном або строком, оскільки це обмежувало право особи на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом не визначеного часу без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Порядок та строки нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці можуть бути змінені лише за умов іншого законодавчого регулювання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 09.06.2015 року по справі № 21-472 а 15.

Щодо вимог про звернення рішення суду у частині виплати пенсії в межах суми платежу за один місяць до негайного виконання слід зазначити, що оскільки судом не вирішувались вимоги про стягнення пенсії, а лише про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії, положення статті 256 КАС України в частині негайного виконання постанови в межах суми стягнення за один місяць, не можуть бути застосовані, вимога позивача про звернення постанови до негайного виконання не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що надання правової оцінки про відповідність Конституції України рішень територіальних органів Пенсійного фонду України не входить до компетенції суду загальної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 71, 99, 100, 158, 160 - 163 КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання відмови в перерахунку щомісячного грошового утримання суддям у відставці незаконним, та зобов'язання здійснити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Токмацького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов'язати Токмацьке об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплатити суму щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, починаючи з 07 грудня 2015 року, виходячи із розміру суддівської винагороди, визначеної у довідці Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за № 08-03/65 від 10.02.2016 року без обмеження граничним розміром, з урахуванням різниці, яка вже була виплачена у цей період.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: