Справа № 808/9094/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2016 р. м. Київ К/800/66013/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

секретар судового засідання: Корінець Ю.О.,

за участю:

представника позивача Вельможка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Запорізькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі за позовом Комунального закладу «Запорізька обласна універсальна наукова бібліотека ім. О.М. Горького» Запорізької обласної ради до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування пункту 2.1 вимоги від 28 серпня 2013 року № 08-04-14-14/7285,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року комунальний заклад «Запорізька обласна універсальна наукова бібліотека ім. О.М. Горького» Запорізької обласної ради (далі - Бібліотека) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області (далі - ДФІ в Запорізькій області) про визнання протиправним та скасування пункту 2.1 вимоги відповідача від 28 серпня 2013 року № 08-04-14-14/7285 (далі - Вимога № 08-04-14-14/7285).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2014 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про задоволення позову.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ДФІ в Запорізькій області звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної відповідачем ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 1 січня 2010 року по 1 травня 2013 року складено акт від 13 серпня 2013 року № 04-21/12 (далі - Акт ревізії). На підставі зафіксованих в Акті ревізії даних та з метою усунення виявлених порушень позивачу була пред'явлена обов'язкова до виконання вимога від 28 серпня 2013 року № 08-04-14-14/7285.

У пункті 2.1 Вимоги № 08-04-14-14/7285 зазначено, що в порушення пункту 2.2 Порядку надання платних послуг закладами культури та мистецтв, затвердженого наказом Міністерства культури і мистецтв України від 21 грудня 1999 року №732/306/152, внаслідок надання окремих видів платних послуг населенню за ціною нижчою ніж визначено калькуляціями кошторисної вартості на проведення кожного з видів послуг, які розроблені та затверджені позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства, протягом періоду з 1 січня 2010 року по 1 травня 2013 року Бібліотекою недоотримано доходів від надання фізичним особам платних послуг на загальну суму 74 228,16 грн., у зв'язку з чим необхідно в повному обсязі відшкодувати кошти у загальній сумі 74 228,16 грн. за надані фізичним особам послуги шляхом внесення їх до каси або на розрахунковий рахунок позивача, у тому числі за рахунок осіб, винних у безоплатному наданні таких послуг, на підставі статті 1166 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 2.1 Вимоги №08-04-14-14/7285 сформований відповідачем у відповідності з вимогами чинного законодавства України, а тому необхідно в повному обсязі відшкодувати кошти у загальній сумі 74 228,16 грн. за надані фізичним особам послуги шляхом внесення їх до каси або на розрахунковий рахунок позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач пред'явив вимогу, яка вказує на виявлені збитки, їхній розмір та стягнення, а відтак, оскільки збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, питання правильності їх обчислення є предметом судового дослідження при розгляді такого позову, а не у цій справі за позовом позивача як підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та скасування оспорюваного пункту 2.1 Вимоги № 08-04-14-14/7285.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає остаточні висновки суду апеляційної інстанції та мотиви, з яких судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову, помилковими з огляду на наступне.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 № 499/2011 (далі - Положення), Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, ДФІ в Запорізькій області у пункті 2.1 Вимоги №08-04-14-14/7285 пред'явила позивачу вимоги про усунення порушень, виявлених під час ревізії.

При цьому оскаржуваний пункт 2.1 Вимоги № 08-04-14-14/7285 вказує на виявлені збитки, їхній розмір і їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 15 квітня 2014 року (справи №№ 21-40а14, № 21-63а14), від 13 травня 2014 року (справа № 21-89а14), від 21 квітня 2015 року (справа № 21-76а15), від 10 лютого 2015 року (справа № 21-632а14) і колегія суддів бере її до уваги.

З урахуванням викладеного у задоволенні цього позову про визнання протиправним та скасування пункту 2.1 Вимоги № 08-04-14-14/7285 необхідно відмовити.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій справі, а тому рішення цього суду підлягає скасуванню.

Водночас, не дивлячись на помилковість мотивів, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, рішення цього суду по суті спору є правильним.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції щодо задоволення позову у цій справі є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції скасовано помилково.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Запорізькій області задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року - скасувати, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2014 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді