Справа № 826/20947/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Федотова І.В.

Межевича М.В.

за участю секретаря Запорожченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянки Сомалі ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Сомалі - ОСОБА_4 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 12.08.2015 р. №499-15 про відмову у визнанні біженцем та зобов'язання повторно розглянути заяву.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пояснень позивача - громадянки Сомалі ОСОБА_4, вона 09.02.2015 р. прибула на територію України, незаконно перетнувши державний кордон.

Згідно матеріалів справи, позивач 13.02.2015 р. подала до Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області повідомленням від 31.08.2015 р. №32 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови зазначено рішення Державної міграційної служби України №499-15 від 12.08.2015 р., зокрема те, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При цьому, відповідно до абз. 6 ст. 6 вказаного Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

В розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із протоколу співбесіди, позивач залишила Сомалі у січні 2015 року, виїхавши із Сомалі в Кенію маршрутним транспортом, з Кенії до Російської Федерації (м. Москви) - літаком, далі - на таксі до кордону України, далі пішки, потім на таксі до м. Києва. В Кенії позивач знаходилась чотири дні у готелі. В Російській Федерації позивач проживала близько місяця в готелі. З Кенії до м. Москви вилетіла по Сомалійському паспорту. На запитання працівника міграційної служби, де дівся паспорт, позивач зазначила, що паспорт в неї забрали контрабандисти із м. Москви, коли переправляли до України. Контрабандистів вона не знає, познайомилась в Кенії, вони всі зв'язані між собою. За нелегальне переправлення заплатила 4000 доларів США. Вказані кошти заробила, працюючи прибиральницею. На момент останнього звернення в міграційну службу України, позивач перебувала в Україні незаконно.

Колегія суддів зазначає, що перебування у м. Москві близько місяця не може вважатися за даних обставин транзитним проїздом до України. Також, позивач не була позбавлена можливості звернутися про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту у Російській Федерації, однак таким правом не скористалася.

З пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території.

Разом з тим, причиною залишення країни громадянської належності позивач зазначила те, що зазнала погроз життю та здоров'ю з боку терористичного угрупування Аль-Шабааб. Зокрема, зазначила, що вночі, коли вони із чоловіком спали, в їх дім увірвалися представники організації Аль-Шабааб та хотіли забрати її чоловіка, внаслідок чого він втік. Представники Аль-Шабааб попередили, що дають їй два тижні часу для пошуку свого чоловіка, при негативному результаті позивач мала відповідати перед ними. Позивач зазначила, що в Сомалі від терористичного угрупування Аль-Шабааб зазнав переслідування її чоловік. Насильницькі дії було застосовано як до її чоловіка так і до неї, зокрема, як зазначила позивач, її було зґвалтовано. На даний час вона розлучається із чоловіком, який залишився в Сомалі. Через два місяці після цієї події позивач вирішила виїхати заради безпеки з Сомалі та попрямувала до Кенії, а потім - з Кенії до Росії.

Позивач не надала ані відповідачу, ані суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання на даний час та в подальшому за власне життя та здоров'я. Позивачем не надано відомостей про її подальші утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Позивач не приймала участь у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій, не приймала участі у демонстраціях проти влади тощо. Позивач не навела фактів свого особистого переслідування в країні належності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

В матеріалах справи міститься реєстраційний листок ОСОБА_4, протоколи співбесіди, висновки спеціалістів відповідачів щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З особової справи позивача вбачається відсутність об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області 05.03.2015 р. складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Відповідачем при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону щодо позивача. Отже, рішення від 12.08.2015 р. №499-15 є правомірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2016 року - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Федотов І.В.

Межевич М.В.

Повний текст ухвали складено 21.06.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Федотов І.В.

Межевич М.В.