Справа № 826/26336/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 червня 2016 року № 826/26336/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Федорчука А.Б., Кузьменка В.А. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідача Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, зобов»язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Міністерства внутрішніх справ України, в якому, з урахуванням уточнень від 15.03.2016 р., просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС від 06.11.2015 р. №2365 о/с дск в частині звільнення позивача;

- поновити позивача на посаді старшого уповноваженого центрального апарату МВС України або на рівноцінній посаді в органах МВС України з 06.11.2015 р.;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн.;

- постанову суду в частині поновлення позивача на посаді допустити до негайного виконання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що діями відповідача щодо звільнення позивача із займаної у МВС посади порушено конституційні, соціальні та трудові права, адже перед винесенням оскаржуваного наказу не враховано перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Попри це позивачем зауважено, що перед звільненням у встановленому чинним законодавством порядку її не було повідомлено про можливе скорочення, не запропоновано жодного іншого робочого місця, в той же час посаду, з якої звільнено позивача, за її словами, не скорочено, на неї не зараховано іншу особу. Між тим, позивачем також відмічено, що штат працівників департаменту, в якому вона працювала, розширено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 р. відкрито провадження у справі та призначено до попереднього судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2016 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні колегією суддів.

У судовому засіданні 29.03.2016 р. позивач та її представник позовні вимоги підтримали з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача під час судового засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволення з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, надавши при цьому письмові заперечення.

Так, відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що новоутворений орган Національна поліція України не є правонаступником міліції та не є структурним підрозділом МВС України, з огляду на що, як йдеться у запереченнях, твердження позивача про те, що Національна поліція України створена у зв»язку із реорганізацією МВС України та після набрання чинності 07.11.2015 р. Закону України «Про Національну поліцію» позивачу повинні були запропонувати посаду в новоствореній поліції.

Попри це, відповідач зазначає про неподання позивачем у встановленому законом порядку рапорту керівникові, який наділений повноваженнями щодо прийняття на службу в ОВС та звільнення з неї, в той же час наголосивши, що позивач звільнена з ОВС через скорочення штатів в силу закону, будучи при цьому попередженою про звільнення, на переконання представника відповідача, відповідно до закону.

Між тим, також відповідачем зауважено, що порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права та обов»язки без визначення правонаступника.

Також відповідачем зазначено, що в МВС України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців, з огляду на що, як йдеться у запереченнях, позивач, не проходивши фактично державну службу, не може бути автоматично призначеною на посаду державного службовця у відповідності до Закону України «Про державну службу».

Під час судового засідання, беручи до уваги наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Згідно запису у особовій справі №73, копії з якої надано представником відповідача до суду, на підставі рапорту позивача та свідоцтва про народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 04.02.2014 р. НОМЕР_1, наказом МВС України від 28.04.2014 р. №732 о/с дск надано позивачу відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 26.04.2014 р. до 10.01.2017 р.

Відповідно до висновку Комісії МВС України про встановлення вислуги років (періодів роботи, навчання) для виплати відсоткової надбавки за вислугу років стаж позивача на службі в ОВС становить 3 роки 05 місяців та 19 днів.

Як вбачається з наявного у справі витягу з наказу від 06.11.2015 р. №2365 о/с дск «По особовому складу Департаменту оперативно-технічних заходів» (а.с. 29) згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 (НОМЕР_2) старшого лейтенанта міліції, старшого оперуповноваженого 2-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів МВС України, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, звільнено з 06.11.2015 р. в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Разом з тим, листом від 06.11.2015 р. №38/1/8-1257 начальником Департаменту МВС України повідомлено позивача про звільнення з ОВС з 06.11.2015 р. та запропоновано прибути до департаменту для отримання трудової книжки та здійснення розрахунку.

Однак позивач, не погодившись із рішенням відповідача щодо її звільнення з ОВС, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, за захистом власних прав, свобод та інтересів звернулася із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

В той же час відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20.12.1990 р. №565-XII «Про міліцію» (в чинній редакції) (далі - Закон №565).

Статтею 18 даного Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення №114). Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.02.2015 р. у справі №21-8а15.

Так, згідно до п.п. «г» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В той же час положеннями ч.ч. 3, 7 ст. 179 КЗпП України передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Разом з тим відповідно до ст. 1 Закону України від 02.07.2015 р. №580-VIII «Про Національну поліцію України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №580), Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Даний Закон опублікований 06.08.2015 р. в газеті Голос України та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 р., крім пунктів 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 р.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580 передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, як випливає зі змісту вказаної норми, будь-якого додаткового обов'язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС України не передбачено, оскільки працівник (позивач) вважається попередженим про звільнення із займаної посади через скорочення штатів в силу закону.

Пункти 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580 передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Отже, Законом №580 передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а зокрема, прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Між тим, суд зауважує, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580 передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 р. включно.

В ракурсі наведеного суд вважає за доцільне зауважити, що згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 р., справа «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Судом наголошено, що демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції, а відтак, закріплена Законом №580 процедура звільнення працівників через скорочення штатів, виходячи із фактичних обставин справи, повинна бути дотриманою.

Так, як встановлено судом, позивач звільнена з посади старшого лейтенанта міліції, старшого оперуповноваженого 2-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів МВС України, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, при цьому позивач працевлаштована не була.

Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач у визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону строк бажання проходити службу в поліції фактично не виявила, адже відповідного рапорту, заяви нею скеровано на адресу відповідача не було.

В той же час наведені у позовній заяві доводи стосовно того, що повідомленням про бажання продовжувати службу в Національній поліції є повідомлення у телефонній розмові в жовтні 2015 р. начальника 2-го відділу 3-го управління ДОТЗ МВС України ОСОБА_3, не беруться судом до уваги, адже такий вид повідомлення не є належним в розумінні Закону №580.

При цьому згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. №641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Тобто, як вбачається, Національна поліція України є новоствореним центральним органом, а відтак, не є правонаступником МВС України та не є структурним підрозділом МВС України.

Відтак, на переконання колегії суддів, у відповідача з огляду на відсутність фактичного волевиявлення позивача щодо проходження подальшої служби у новоствореній Національній поліції України були достатні правові підстави для звільнення позивача у зв'язку із прийняттям Закону України «Про Національну поліцію».

Отже, в даному випадку колегія суддів вважає, що наказ МВС України від 06.11.2015 р. №2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 не є протиправним та скасуванню не підлягає.

Що ж до вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 грн., то суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачено нормою ст. 23 Цивільного кодексу України.

Так, згідно до ч. 1 цієї статті особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4).

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч 5).

Так, звертаючись до суду, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3000 грн. моральної шкоди, разом з тим ґрунтовних доказів, які б підтверджували існування такої шкоди, позивачем до суду не надано.

З огляду на зазначені обставини, беручи при цьому до уваги положення постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження на користь позивача заявленої нею до стягнення суми моральної шкоди.

Отже, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, беручи до уваги пояснення сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. В той же час доказів понесення інших судових витрат позивачем до суду не надано.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко