Справа № 2а-780/11/1070
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року 2а-780/11/1070

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., суддів: Дудіна С.О., Кушнової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання припинити публічну службу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2011 року до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з позовом до Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі (далі - НЕК, відповідач), в якому просила зобовязати видати наказ про припинення нею 07.06.2007 проходження державної служби у звязку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби та внести до її трудової книжки відповідні записи про припинення проходження державної служби, а також видати довідку про заробітну плату (дохід).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 15.09.2011 в адміністративній справі №2а-780/11/1070 позовні вимоги задоволено. Визнано бездіяльність відповідача протиправною, що виявилась у неприйнятті наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення НЕК; визнано ОСОБА_1 звільненою за статтею 38 Кодексу законів про працю України у зв'язку з досягненням нею граничного віку проходження державної служби з 07.06.2007; зобовязано відповідача внести до трудової книжки позивачки відповідний запис щодо припинення державної служби, здійснити з нею розрахунок та видати довідку про роботу та середню заробітну плату відповідно до статей 47, 48, 49 КЗпП України.

Згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 в адміністративній справі №2а-780/11/1070, апеляційну скаргу НЕК задоволено, постанову Київського окружного адміністративного суду від 15.09.2011 скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.09.2015, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 та постанову Київського окружного адміністративного суду від 15.09.2011 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до наказу НЕК її було призначено на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення НЕК, про що було зроблено відповідний запис у її трудовій книжці. Також вказала, що 07.06.2007 їй виповнилось 55 років, однак, відповідач відмовляється видати наказ про припинення проходження державної служби у звязку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби, посилаючись на відсутність документів про її працевлаштування. ОСОБА_1 вважає, що дана бездіяльність відповідача грубо порушує її конституційні права і свободи та позбавляє її законного права на соціальний захист.

В письмовому запереченні представник відповідача позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечення проти позову зазначив, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала з НЕК у трудових відносинах, чи відносинах з приводу проходження державної служби, будь-які документи, які підтверджують факт перебування позивача на державній службі в НЕК відсутні. У звязку з чим, підстав для прийняття рішення про звільнення позивача з державної служби немає. Також НЕК вважає, що позивач пропустив строки звернення до адміністративного суду, які встановлені законом.

23 березня 2015 року в судовому засіданні позивач позов підтримав та надав пояснення по суті спору. Щодо пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 пояснила, що в період з 2007 по 2010 роки вона намагалася захистити свої права в позасудовому порядку шляхом звернення до компетентних державних органів з відповідними заявами. Враховуючи те, що її права не були захищені, вона звернулась до суду. ОСОБА_1 зазначила, що за таких обставин, причини пропуску строку звернення до суду є поважними.

Судом зі слів ОСОБА_1 та матеріалів справи встановлено, що у травні 2007 року вона подала на імя голови НЕК заяву про припинення державної служби у звязку з досягненням нею граничного віку проходження державної служби. Оскільки відповідач на вказану заяву не відреагував, ОСОБА_1 07.11.2007 повторно звернулась до НЕК із заявою про припинення державної служби з тих самих підстав (а.с.35 том 1).

Листом від 26.11.2007 №989 в.о. голови НЕК ОСОБА_2 відмовив ОСОБА_1 у прийнятті рішення про звільнення, на підставі того, що в НЕК відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт працевлаштування та роботи останньої на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення (а.с.47 том 1).

З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 намагалась врегулювати даний трудовий спір у позасудовому порядку. Так, у період з 2007 по 2010 роки ОСОБА_1, з метою захисту порушених прав, зверталась до Прокуратури Голосіївського району м.Києва, до Головдержслужби, до Уповноваженого Верховної ОСОБА_3 України з прав людини, до Держнаглядпраці, до Територіальної державної інспекції праці у м.Києві, тощо (а.с.73, 74, 166, 198, 199, 200 том 1). А в лютому 2011 року звернулась до суду.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини першої статті 99 КАС (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 99 КАС (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 99 КАС (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В пункті 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 №2 зазначено, що відповідно до частини другої статті 99 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною третьою цієї статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду.

Також, в пункті 13 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України зазначено, що зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, позивач при поданні адміністративного позову діяв в умовах наявності суперечливих норм Кодексу законів про працю України та КАС щодо строку звернення з позовом до суду.

Суд зазначає, що Законом України від 07.07.2010 №2453-VI, який набрав чинності 30.07.2010, частину третю статті 99 КАС доповнено реченням такого змісту: "Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк".

В той же час, суд звертає увагу на те, що до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 №2 не було внесено зміни у зв'язку з прийняттям Закону України №2453-VI від 07.07.2010, зокрема, не було внесено змін до пункту 13 даної Постанови Пленуму, в якому йдеться про можливість звернення із позовною заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Пленум вищого спеціалізованого суду з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні окремих категорій справ відповідної судової спеціалізації узагальнює практику застосування матеріального і процесуального законів, систематизує та забезпечує оприлюднення правових позицій вищого спеціалізованого суду з посиланням на судові рішення, в яких вони були сформульовані.

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що критерієм доступності закону є усвідомлення особою того, які саме дії або бездіяльність карає або дозволяє норма, тобто її суб'єктивна оцінка закону. Суд вважає, що важливим завданням держави є гарантувати реалізацію правових приписів за допомогою необхідних процесуальних механізмів, унеможливити свавілля з боку державних органів при застосуванні права.

Європейським судом з прав людини було встановлено важливість того, щоб сам закон був передбачуваним у своєму застосуванні за для дотримання стандарту "законності", що встановлений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та вимагає, щоб всі закони були досить точними, дозволяли людині в розумній мірі та за певних обставин передбачити наслідки, які можуть бути результатом конкретних дій (рішення у справах "Креанге проти Румунії" (Creanga v. Romania) від 23.02.2012 та "Медведев та інші проти Франції" (Medvedyev and Others v. France) від 29.03.2010).

У рішенні від 18.12.2008 у справі "Новік проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що: "Надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону", у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля". Аналогічні висновки були викладені судом і в справі "Єлоєв проти України".

Враховуючи те, що 26.11.2007 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви про звільнення, суд вважає, що перебіг строку звернення позивача до суду розпочався з грудня 2007 року, у той же час, з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернулась 10.02.2011.

Тобто адміністративний позов було подано з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 100 КАС, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Оскільки, у період з 2007 по 2010 роки, позивач намагалась вирішити трудовий спір у позасудовому порядку, що підтверджується її поясненнями та матеріалами справи, суд вважає, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними.

23 березня 2016 року суд постановив ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи та довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 17.02.2005 було засновано державну організацію Національну експертну комісію з питань захисту суспільної моралі, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, 24, - відповідача по даній справі (а.с.58, 121 том 1). З моменту реєстрації головою вказаної державної установи було призначено ОСОБА_4 (а.с.106 том 1).

Відповідно до постанови Кабінету ОСОБА_3 України "Про ліквідацію НЕК" від 27.05.2015 №333, відповідач перебуває в стані ліквідації. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 28.10.2015, за рішенням засновників з 21.10.2015 НЕК перебуває в процесі припинення, правонаступники відсутні (а.с.161-162 том 2).

Згідно з протоколом засідання конкурсної комісії на заміщення вакантних посад державних службовців центрального апарату НЕК від 01.04.2005 №1, за результатами конкурсу ОСОБА_1 було визнано переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення центрального апарату НЕК та рекомендовано для призначення на зазначену посаду (а.с.7-8 том 1).

Відповідно до наказу голови НЕК ОСОБА_5 від 01.04.2005 №4-к, позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення з випробувальним терміном на один місяць, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та встановлено десятий ранг державного службовця (а.с.9 том 1).

Про призначення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення за конкурсом та присвоєння десятого рангу державного службовця до трудової книжки позивачки внесено відповідні записи (а.с.15 том 1).

Зі слів ОСОБА_1, при прийомі на державну службу, з адміністрацією відповідача було досягнуто угоди щодо умов праці та умов оплати праці, її разом з іншими претендентами, які пройшли конкурс на посади, зокрема, разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, було зараховано до штату державної установи.

Під час судового розгляду справи, ОСОБА_1 пояснила, що вона приступила до виконання своїх функціональних обовязків 01.04.2005 у офісному приміщенні, розташованому за адресою: м. Київ, ОСОБА_8, 34. До її трудових обовязків було віднесено функції, повязані з початком роботи та організацією фінансово-господарської діяльності НЕК. Також, нею виконувались накази, видані начальником адміністративно-господарського управління ОСОБА_9

Судом встановлено, що на підставі наказу голови НЕК ОСОБА_4, який прийнято відповідно до постанови КМУ від 13.12.1999 №2288, працівників НЕК премійовано за підсумками роботи у квітні 2005 року в розмірі 100 відсотків заробітної плати, зокрема, серед таких працівників значиться і ОСОБА_1 (а.с.10 том 1).

З копії договору про відкриття карткового рахунку від 10.05.2005 №998728 випливає, що позивачем було відкрито рахунок у відділенні КБ ПриватБанк для отримання заробітної плати (а.с.20-21 том 1).

У письмовому запереченні представник відповідача заперечив факт працевлаштування та роботи ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення НЕК. Окрім того, зазначив, що будь-які документи, які підтверджують факт перебування позивача на державній службі в НЕК відсутні, у звязку з чим підстав для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з державної служби немає. Гербову печатку на наданій позивачем копії наказу про прийняття на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення перевірити на дійсність не має можливості, оскільки всі установчі документи НЕК разом із печаткою було втрачено у 2006 році. Факт втрати установчих документів та печатки у 2006 році підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №611504, у якій зазначено. що 27.02.2006 внесено запис про заміну свідоцтва про державну реєстрацію НЕК в звязку з його втратою або пошкодженням (а.с.122 том 1), а також, наданим відповідачем оголошенням в газеті "Урядовий курєр" про втрату гербової печатки НЕК від 07.03.2006 (а.с.112 том 1).

Як зазначила ОСОБА_1, їй та іншим особам, які були прийняті на державну службу до центрального апарату НЕК, у 2005 році зарплата жодного разу не виплачувалась, що також не заперечувалось представником відповідача (а.с.48 том 1) і підтверджується листом Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 06.06.2006 №6-1/2-164 про відсутність фінансування НЕК з державного бюджету України (а.с.42 том 1).

ОСОБА_1 пояснила суду, що, не дивлячись на заборгованість по заробітній платі, вона спочатку погоджувалась з обіцянками керівництва НЕК та сподівалась на погашення відповідачем заборгованості, оскільки при прийомі на роботу було досягнуто угоди щодо умов оплати праці.

У 2006 році ОСОБА_1 зверталась до керівництва НЕК із заявою, у якій просила розрахуватись з нею по заборгованості із заробітної плати за весь період вимушеної відпустки, однак, відповіді не отримала (а.с.193 том 1).

ОСОБА_1 пояснила, що оскільки 07.06.2007 у неї мав настати пенсійний вік 55 років (а.с.37 том 1), то у травні 2007 року подала на імя голови НЕК заяву про припинення державної служби у звязку з досягненням нею граничного віку проходження державної служби. Проте, відповідач на вказану заяву не відреагував.

7 листопада 2007 року ОСОБА_10 повторно звернулась до НЕК із заявою про припинення державної служби з тих самих підстав (а.с.35 том 1). Листом від 26.11.2007 №989 в.о. голови НЕК ОСОБА_2 відмовив ОСОБА_1 у прийнятті рішення про звільнення на підставі того, що в Комісії відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт працевлаштування та роботи останньої на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення, та запропоновано надати відповідні підтверджуючі документи (а.с.47 том 1).

Не погоджуючись із даною відповіддю в.о. голови НЕК, ОСОБА_1 намагалась врегулювати даний трудовий спір у позасудовому порядку. Зокрема, зверталась зі скаргами та зверненнями до прокуратури (а.с.73 том 1), Міністерства праці та соціальної політики України, Кабінету ОСОБА_3 України (а.с.18 том 1), Уповноваженого Верховної ОСОБА_3 України з прав людини (а.с.17 том 1).

На підтвердження факту прийняття на державну службу на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення до центрального апарату НЕК позивач надав суду копії протоколу засідання конкурсної комісії від 01.04.2005 №1, наказу від 01.04.2005 №4-к "Про призначення ОСОБА_1О.", копію трудової книжки та оригінал для огляду в судовому засіданні, що містить відповідні записи щодо проходження державної служби, а також, копії звернень до різних державних органів з приводу порушення її прав та відповіді цих органів.

З метою перевірки відомостей, що містяться в копіях документів, поданих ОСОБА_1, і зясування істини по справі, суд витребував від відповідача оригінали особової справи та інші документи. Також, суд витребував від Державної фіскальної служби та Пенсійного фонду України відомості про виплачені на користь ОСОБА_1 доходи за 2005 2007 роки.

Документи, що стосуються прийняття на державну службу ОСОБА_1 та проходження нею державної служби в НЕК відповідач суду не надав, пояснивши це тим, що відбувається процедура ліквідації комісії, а також тим, що ОСОБА_1 у відносинах державної служби з НЕК ніколи не перебувала.

Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується результатами перевірки щодо можливих порушень чинного законодавства з боку голови Комісії, яка проведена на виконання доручення КМУ від 09.06.2006 №41-Є-010917/26, робочою групою у складі працівників Головдержслужби, Мінпраці, НЕК у липні 2006 року.

Як випливає з довідки від 14.07.2006, складеної за результатами вказаної перевірки, відповідно до наказу від 01.04.2005 №4-к, ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення апарату НЕК (а.с.235-241 том 1).

Згідно з висновками, зробленими робочою групою, перевіркою встановлено, зокрема, що громадянка ОСОБА_1 перебувала з НЕК у трудових відносинах з 2005 року до моменту проведення перевірки (до 14.07.2006).

Також, до довідки від 14.07.2006 було приєднано окрему думку одного з членів робочої групи, що здійснювала перевірку, - працівника НЕК ОСОБА_11, який не погодився з висновком робочої групи щодо перебування ОСОБА_1О на державній службі, адже, як зазначив ОСОБА_11, дану обставину встановлено на підставі ксерокопій наказів за відсутності оригіналів (а.с.242-243 том 1).

Крім цього, у окремій думці ОСОБА_11 зазначив, що документація НЕК знаходилась у занедбаному стані, зокрема, загублено гербову печатку Комісії, свідоцтво про реєстрацію та інші установчі документи Комісії. Серед втрачених документів також оригінали наказів про затвердження працівників на відповідні посади за 2005 рік; журнал загальних наказів за 2005 рік; журнал наказів по кадрам за 2005 рік; журнал обліку трудових книжок і вкладишів до них; табелі обліку використання робочого часу за 2005 рік; графік відпусток за 2005 рік; правила внутрішнього трудового розпорядку.

З вказаної довідки від 14.07.2006 та пояснень позивача судом встановлено, що аналогічна проблема існувала щодо встановлення факту перебування на державній службі й щодо інших осіб, яких було призначено у 2005 році на посади до центрального апарату НЕК.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначаються Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) (чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 30 Закону №3723-XII, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП), державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону №3723-XII, граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок.

За приписами частини першої статті 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, вихід на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Положеннями статті 11 КАС встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із статтею 71 КАС, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів та доказів.

За приписами частини першої статті 69 КАС, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 70 КАС, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Положеннями статті 86 КАС встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, факт перебування позивача на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення центрального апарату НЕК підтверджується письмовими доказами, зокрема: копією протоколу засідання конкурсної комісії від 01.04.2005 №1; копією наказу від 01.04.2005 №4-к "Про призначення ОСОБА_1О."; записами, внесеними до трудової книжки ОСОБА_1; довідкою від 14.07.2006, складеною за результатами перевірки НЕК робочою групою у складі працівників Головдержслужби, Мінпраці, НЕК; окремою думкою відносно довідки, викладеної заступником начальника управління юридичного забезпечення НЕК ОСОБА_11.

Відповідач не надав суду доказів того, що копії зазначених документів виготовлені не з оригінальних документів. Дані обставини були предметом перевірок уповноважених державних органів, зокрема, прокуратури Голосіївського району м.Києва та ГУ Державної служби України, тому, в суду немає підстав вважати, що копії поданих ОСОБА_1 документів виготовлені внаслідок фальсифікації.

Посилання відповідача на те, що у НЕК відсутні будь-які документи, що підтверджують факт перебування позивача у трудових відносинах спростовується доповідною головного спеціаліста управління юридичного забезпечення НЕК ОСОБА_12, в якій зазначено, що 18.05.2006 у приміщенні НЕК ОСОБА_7 голові комісії ОСОБА_13 в присутності працівників апарату ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16 були передані документи, що стосуються діяльності Комісії до 01.02.2006, у тому числі копія наказу про призначення на посаду ОСОБА_1 від 01.04.2005 та її особова справа (а.с.141 том 1).

Тому, посилання відповідача на відсутність будь-яких документів, зокрема, особової справи ОСОБА_1, суд до уваги не бере.

Надаючи оцінку довідці робочої групи у складі працівників Головдержслужби, Мінпраці, НЕК від 14.07.2006 року, суд зазначає, що дана довідка за результатами перевірки була підписана начальником та головним спеціалістом відділу контролю за дотриманням законодавства з питань державної служби контрольно-інспекційного управління Головдержслужби України, старшим державним інспектором праці відділу контролю за додержанням законодавства про працю Держнаглядпраці Мінпраці України. Тобто, три члени комісії погодились з тим, що голова НЕК дійсно порушив вимоги Закону України "Про державну службу" та КЗпП при звільненні працівників із займаних посад, нарахуванні та виплати їм заробітної плати.

Відповідно до вимог наказу ГУДСУ від 18.05.2000 №25 "Про затвердження порядку проведення Головдержслужбою перевірок", після встановлення факту порушень в установленому порядку було внесено пропозиції щодо усунення виявлених недоліків та притягнення до відповідальності винних посадових осіб. Копію довідки було направлено до Генеральної прокуратури України для можливого прокурорського реагування.

На думку суду, вказана довідка від 14.07.2005, складена за результатами перевірки щодо можливих порушень чинного законодавства про державну службу та працю з боку керівництва відповідача, є належним та допустимим доказом у справі.

Суд звертає увагу на те, що заступник начальника управління юридичного забезпечення-начальник відділу законопроектної роботи та звязків з Верховною ОСОБА_3 України НЕК ОСОБА_11, як член робочої групи, що здійснював перевірку, при викладенні окремої думки, вказуючи на занедбаний стан документації НЕК підтвердив той факт, що відповідач протягом 2005 року працював з численними порушеннями вимог КЗпП та Закону України "Про державну службу".

Крім того, з вказаної довідки випливає, що при вибірковій перевірці особових справ працівників, яких було зараховано до штату НЕК, було встановлено, що кадровою службою Комісії не заповнена графа "Про прийняття присяги зроблено запис в трудовій книжці", що є грубим порушенням вимог Закону України "Про державну службу". Тому, посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не приймала присягу державного службовця, суд до уваги не приймає.

Порядок ведення трудових книжок визначається КМУ. Пунктами 3, 4 Постанови КМУ "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301 встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Як встановлено судом, у вказаній довідці від 14.07.2005 зазначено, що умови для зберігання та обліку трудових книжок у НЕК відсутні, чим порушено вимоги п. 4 постанови КМУ № 301 від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

На думку суду, дані порушення пояснюють дії позивача щодо отримання, на підставі її заяви, своєї трудової книжки нарочно, яку було видано їй відповідальною у НЕК за кадрові питання особою - ОСОБА_7

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним факт перебування ОСОБА_1 на державній службі та звернення до відповідача із заявою про припинення державної служби у звязку з досягненням граничного віку перебування на державній службі.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 71 КАС встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем не доведено відсутність факту працевлаштування та роботи ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення центрального апарату, а тому відмова у задоволені її заяви є протиправною.

Окрім цього, суд зазначає, що згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету ОСОБА_3 державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом ОСОБА_3 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 2 частини другої статті 162 КАС, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням того, що факт перебування ОСОБА_1В на державній службі є доведеним, суд дійшов висновку, що оскаржувані дії відповідача в даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях. А тому, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача видати наказ про припинення проходження державної служби ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби, внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи та видати довідку про заробітну плату (дохід).

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 КАС, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Національну експертну комісію України з питань захисту суспільної моралі видати наказ про припинення проходження державної служби ОСОБА_1 у зв'язку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби.

Зобов'язати Національну експертну комісію України з питань захисту суспільної моралі внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи про припинення проходження державної служби у зв'язку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби.

Зобов'язати Національну експертну комісію України з питань захисту суспільної моралі видати ОСОБА_1 довідку про заробітну плату (дохід).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Басай О.В.

Суддя Дудін С.О.

Суддя Кушнова А.О.