Справа № 814/2922/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/2922/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Баштанської об'єднаної Державної податкової інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила Росту" на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила росту" до Баштанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сила Росту" звернулося до суду з позовом в якому заявлено вимоги Баштанській об'єднаній Державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 27 квітня 2015 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року частково задоволено позовні вимоги та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 27 квітня 2015 року, в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, на суму 167054 грн., та нарахування штрафних (фінансових) санкцій, на суму 41764 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою вимоги сторін задовольнити, з урахуванням їхніх вимог та заперечень.

Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок щодо відмови у повному скасуванні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, так як виявленні порушення податкового органу під час проведеної перевірки, не обґрунтовані викладеними в акті перевірки відомостями та суперечать нормам податкового законодавства.

Більш того, апелянтом вказано, що підприємством належним чином доведено протиправність оскаржуваного повідомлення-рішення, а тому таке рішення підлягає скасуванню у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги відповідача обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам справи, так як земельні ділянки, що використовуються позивачем у своїй господарській діяльності не зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому сільськогосподарська продукція, вироблена на цих ділянках не може вважатися власне виробленою та підлягати пільговому оподаткуванню.

Також, податковим органом зазначено, що підприємством безпідставно не надано документи під час проведення податкової перевірки, що підтверджує правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 02 квітня 2015 року по 03 квітня 2015 року працівниками Баштанської ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Сила росту" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами вказаної перевірки податковим органом складено акт № 70/22-13871446 від 10 квітня 2015 року, на підставі якого податковим органом направлено податкове повідомлення-рішення № від 27 квітня 2015 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизняним товарам (роботам, послугам), на суму 167054,00 грн., а також нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 208818,00 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок щодо часткового скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, на суму 167054 грн., а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій, на суму 41764 грн., з огляду на наступне.

Так, в частині нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість, на загальну суму 164918 грн. (131934 грн. за основним платежем та 32984 штрафних (фінансових ) санкцій), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 209.1. ст. 209 ПК України, резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно 209.6. ст. 209 ПК України, сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до п.п. 14.1.77. п. 14.1 ст. 14 ПК України, землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Згідно з положеннями п. 308.4. ст. 308 ПК України, (що діяли на момент вчинення правовідносин), дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва включає доходи, отримані від реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування.

Колегією суддів встановлено, що згідно акту проведеної податкової перевірки, факт заниження позивачем податкового зобов'язання, який перебував на спеціальному режимі оподаткування з податку на додану вартість, на загальну суму 164918 грн., обумовлений здійсненням господарської діяльності на земельних площах відповідно до договорів оренди землі, які не мали належної державної реєстрації, чим порушено п. 209.2, п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України та ст. 18 ЗУ "Про оренду землі".

З вищевикладених норм податкового законодавства вбачається, що землі, які використовуються сількогосподарськими товариствами для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності або надані йому в користування

При цьому, аналізовані приписи податкового законодавства не дають підстави для висновку про те, що право платника на застосування розглядуваного спеціального режиму оподаткування залежить від дотримання ним вимог цивільного та земельного законодавства.

В даному випадку, основною умовою застосування платником спеціального режиму оподаткування у сфері сільського господарства є здійснення таким платником діяльності з безпосереднього виробництва сільськогосподарської продукції у відповідних обсягах.

Також слід зазначити, що податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Тому, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогоспо дарського податку.

В частині нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість, на загальну суму 43900,00 грн. (35120 грн. за основним платежем та 8780 штрафних (фінансових ) санкцій), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 209.2 ст. 209 ПК України, згідно із спеціальним режимом оподаткування сума ПДВ, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів (послуг), не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається у розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Згідно до п. 209.18 ст. 209 ПК України, суми податку на додачу вартість, що підлягає сплаті до бюджету сільськогосподарськими підприємствами усіх форм власності, які відповідають критеріям, визначених ст. 209 цього Кодексу, але не обрали спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського, лісового господарства та рибальства, передбаченого ст. 209 нього Кодексу, і на загальних підставах вважаються платником податку на додану вартість, за реалізовані ними молоко, худобу, птицю, вовну власного виробництва, а також за молочні продукти, молочну сировину та м'ясопродукти, вироблені у власних переробних цехах, повністю залишається у розпорядженні цих сільськогосподарських підприємств і спрямовуються на підтримку власного виробництва тваринницької продукції.

Судовою колегією встановлено, що згідно акту проведеної податкової перевірки, факт заниження позивачем податкового зобов'язання, який перебував на спеціальному режимі оподаткування з податку на додану вартість, на загальну суму 43900 грн., обумовлений несплатою ПДВ з продажу виробленої сільськогосподарської продукції.

В даному випадку, під час здійснення спірних правовідносин, реалізація молока, худоби, молочних продуктів та молочної сировини а також м'ясопродуктів, перебувала у пільговому режимі, який полягає в тому, що сума ПДВ, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним молока, молочної продукції, свинини та м'яса великої рогатої худоби, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається у розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для підтримки власного виробництва тваринницької продукції незалежно від того, знаходиться сільськогосподарське підприємство на спеціальному режимі оподаткування у сфері сільського господарства, чи перебуває платниками податку на додану вартість на загальних підставах.

Тому, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо скасування оскаржуваного повідомлення-рішення, у частині нарахування податкового зобов'язання по вказаним операціям, на загальну суму 43900 грн.

В частині нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість, на загальну суму 32224,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 123.2. ст. 123 ПК України, використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом з питань відповідного податку, збору, платежу додатково до штрафів, передбачених пунктом 123.1 цієї статті, - тягне за собою стягнення до бюджету суми податків, зборів, платежів, що підлягали нарахуванню без застосування податкової пільги. Сплата штрафу не звільняє таких осіб від відповідальності за умисне ухилення від оподаткування.

Так, податковим органом встановлено факт використання сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги не за призначенням, що виникло внаслідок не перераховання на спеціальний рахунок підприємства вказаних коштів, чим занижено податкове зобов'язання з ПДВ, на загальну суму 32224,00 грн.

При цьому, податковим органом надано відповідні розрахунки по окремим періодам, за які нараховано вказані штрафні санкції.

В свою чергу, позивачем не зазначено в чому саме полягає протиправність вказаного донарахування, а також не надано будь-яких доказів, що підтверджують його безпідставність.

Тому, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у скасуванні оскаржуваного повідомлення-рішення, у частині нарахування податкового зобов'язання по вказаним операціям, на загальну суму 32224,00 грн.

В частині, виявлення податковим завищення податкового кредиту позивачем у спірному періоді, на загальну суму 134830 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Колегією суддів встановлено, що в ході проведеної перевірки податковим органом виявлено завищення податкового кредиту позивачем у спірному періоді, на загальну суму 134 830 грн., що виникло внаслідок безпідставного віднесення до його податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих по операціям з придбання товарів та послуг, які не використовувалися в господарській діяльності підприємства.

Так, вищевказане порушення полягає у ненаданні податковому органу під час перевірки первинних бухгалтерських документів, що підтверджують факт списання придбаних ТМЦ у спірному періоді, а як наслідок встановлена неможливість документального підтвердження використання отриманих товарів у власній господарській діяльності, на загальну суму ПДВ 124425 грн.

Також, під час проведеної перевірки позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, що підтверджують використання отриманих послуг мобільного зв'язку від ПрАТ «МТС» Україна у своїй господарській діяльності, а як наслідок встановлена неможливість підтвердження використання отриманих послуг у власній господарській діяльності, на загальну суму ПДВ 5649 грн.

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Тому, колегія суддів вважає, що так як позивачем не підтверджено належними первинними бухгалтерськими документами факт використання отриманих товарів та послуг у своїй господарській діяльності, то податковим органом прийнято обґрунтоване рішення про завищення податкового кредиту позивачем.

При цьому, з матеріалів справи, а саме адміністративного позову та апеляційної скарги позивача вбачається, що ним не вказується в чому конкретно полягає протиправність рішення податкового органу в цій частині, а зазначається лише про протиправність нарахування вказаної суми.

Більш того, під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції позивачем не надано жодного доказу, яким можливо спростувати виявленні в ході податкової перевірки порушення ведення бухгалтерського обліку та податкового законодавства.

Крім того, вищевказаним актом податкової перевірки встановлено факт віднесення позивачем до свого податкового кредиту сум ПДВ без наявності первинного документу, а саме податкової накладної, а також встановлено невірне відображення сум ПДВ, зазначених у податкових накладних, що призвело до завищення податкового кредиту на 4756 грн. (а.с. 38).

Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Так вказане порушення ґрунтується на невідповідності задекларованого податкового кредиту сумам ПДВ, що відображені в наступних податкових накладних: № 435 від 15 жовтня 2012 року, № 1135 від 19 лютого 2013 року, № 345 від 31 травня 2013 року, № 67 від 30 червня 2013 року, № 7895 від 31 серпня 2013 року, №249/0023 від 25 грудня 2013 року, №108/0023 від 12 грудня 2013 року, № 215 від 09 червня 2014 року, № 23/14/5/1/п1 від 31 липня 2014 року.

Також, податковим органом встановлено відсутність податкової накладної від ДП «Агентство з ідентифікації тварин», за червень 2014 року.

При цьому, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних та бракуючих податкових накладних, якими можливо спростувати твердження податкового органу, а також не зазначено будь-яких підстав вважати протиправним оскаржуване повідомлення-рішення у цій частині.

Тому колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення податкового органу в цій частині не підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Баштанської об'єднаної Державної податкової інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила Росту" залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року - без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сила Росту" покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сила Росту".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Баштанської об'єднаної Державної податкової інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області відстрочений судовий збір за подання апеляційної скарги на користь Державного бюджету, у сумі 5359,2 грн., на реквізити: отримувач коштів - УК у м. Одесі/Приморський р-н/22030101; код ЄДРПОУ отримувача - 38016923; банк отримувача - ГУДКСУ в Одеській області; код банку отримувача - 828011; № рахунку отримувача - 1008; код класифікації доходів бюджету - 22030101; призначення платежу - судовий збір, за апеляційною скаргою Баштанської об'єднаної Державної податкової інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області.

Ухвала апеляційного суду апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складання рішення у повному обсязі, згідно ст. 160 КАС України.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло