Справа № 2а/1570/2536/11
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Київ К/9991/79889/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. головуючого,

Заїки М.М.,

Кочана В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Манга Оскара ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року в справі за його позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про зобов`язання надати статус біженця,

в с т а н о в и л а :
У березні 2011 року Манга Оскар ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що є громадянином Камеруну й внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань у майбутньому через належність до певної політичної партії залишив країну проживання та прибув до України. У листопаді 2009 року звернувся до відповідача із заявою про надання статусу біженця, на що отримав відмову.

Вважаючи рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02 серпня 2010 року №196-10 протиправним, просив суд його скасувати та зобов`язати надати статус біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, позивач просив суд скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 листопада 2009 року громадянин Камеруну Манга Оскара ОСОБА_1 звернувся до управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні.

За результатами проведеної 21 грудня 2009 року співбесіди та на підставі матеріалів особової справи, 12 березня 2010 року управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову у наданні статусу біженця у зв`язку з наданням не цілком достовірної інформації щодо причин виїзду з Камеруну, відсутність документальних доказів які б підтверджували дійсність розповіді про причини приїзду до України, щодо побоювань стати жертвою переслідувань через політичну приналежність до опозиційної політичної партії, окрім його усних заяв.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02 серпня 2010 року №196-10 підтримано висновок управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено у наданні статусу біженця відповідно до абзацу п`ятого статті 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні. Позивач про дане рішення повідомлений 02 вересня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань є необґрунтованими оскільки факти викладені у його заяві не підтверджені, з Камеруну він виїхав легально та без перешкод, не доведена відповідність дійсності викладених при зверненні обставин.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців», чинного на час виникнення спірних відносин, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за яких статус біженця не надається, визначені статтею 10 Закону України «Про біженців», зокрема, статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за на-явності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (1992 рік) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конфесійними ознаками.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісаріату Організації Об`єднаних Націй «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести до-стовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Проте всупереч наведеним нормам, інформація про переслідування, яка була надана позивачем, ґрунтується на його особистих твердженнях і не була документально підтверджена.

У статті 11 Закону України «Про біженців» передбачено, що до заяви про надання статусу біженця додаються також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про біженців» рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що Манга Оскара ОСОБА_1 не підтвердив свої побоювання стати жертвою переслідувань у зв`язку з політичними переконаннями (поглядами) та належністю до певної політичної партії у разі повернення на батьківщину, не надав доказів що його побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу 2 статті 1 Закону України «Про біженців». При цьому, при викладенні обставин щодо переслідування та причин залишення країни походження, позивач посилався на суперечливі факти.

Доказів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо пере-слідування з боку влади, утисків або погроз, позивач не надав та суди не встановили.

Також суди виходили з того, що до прибуття в Україну Манга Оскар ОСОБА_1 перебував у Марокко, Туреччині, проте не скористався захистом цих країн, що свідчить про спробу легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця, а не про бажання отримати міжнародний захист.

З огляду на наведені обставини та вимоги закону, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про правомірність рішення суб`єкта владних повноважень щодо відмови позивачу в наданні статусу біженця в Україні.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України під-став для їх скасування та ухвалення нового судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: