Справа № 463/1658/16-а
Суддя: Грицко Р. Р.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Справа № 463/1658/16-а

Провадження № 2-а/463/113/16

Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

при секретарі - Кисиличин М.В.,

з участю представника відповідача - Панчишина Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з адміністративним позовом до відповідача про зобов'язання перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 01.12.2012 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Адміністративний позов обґрунтовує тим, що після досягнення 55-и річного віку, вона отримувала пенсію, що їй нараховувалася та виплачувалася Управлінням Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1. В 1993 році їй було припинено виплату пенсії у зв'язку із її виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль. В подальшому, її представник звернувся до відповідача із заявою від 01.12.2015 року про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства, однак Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова листом від 16.12.2015 року № 13055/02-20 позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії з тих підстав, що на думку відповідача заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто, при цьому особа повинна пред'явити паспорт, або інший документ, що засвідчує її місце проживання (реєстрації).

Проте вважає, що така відмова є незаконною, оскільки внаслідок прийняття рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яким було визнано неконституційними положення п.2 частини 1 ст.49. другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», вона набула право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії незважаючи на те, що виїхала на постійне місце проживання за кордон. Крім цього зазначила, що відповідно до правових висновків Верховного Суду України вбачається, що таке право на поновлення пенсії вона набула з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України, а у відповідача виник обов'язок відновити виплату пенсії з цього часу. Враховую наведене, просить адміністративний позов задоволити.

В судове засідання належним чином повідомлений представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності та у відсутності позивача, а тому суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов у відсутності сторони позивача.

Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова Панчишин Ю.І. в судовому засіданні відносно адміністративного позову заперечив, суду пояснив, що дійсно управлінням Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова виплачувалася позивачу ОСОБА_2 пенсія за віком з 25.07.1984 року, однак виплата такої була припинена з 01.08.2000 року на підставі розпорядження від 13.07.2000 року у зв'язку із її виїздом на постійне місце проживання в м.Київ. 01.12.2015 року до них із заявою звернувся представник позивача, та просив поновити позивачу виплату пенсії. Однак, вважає, що підстав для поновлення пенсії позивачу немає з огляду на те, що у відповідності до вимог п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, вона зобов'язана подати заяву про поновлення виплати пенсії особисто, а не через представника. Крім цього, вона виїхала на постійне місце проживання в м.Київ, а потім в Ізраїль. Також зазначив, що міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем, які б регулювали порядок пенсійних виплат не укладалося, а відтак в силу положень п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» виплата позивачу пенсії була підставно припинена, і на даний час підстав для її поновлення немає. А тому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи та давши правову оцінку представленим доказам в їх сукупності, суд вважає, що слід постановити судове рішення про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено безспірно судом, позивач ОСОБА_2 являється особою пенсійного віку та з 25.07.1984 року їй було нараховано та виплачувалася пенсія за віком Управлінням Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова. В 1993 році вона виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, де проживає по даний час, являється громадянином України.

Згідно з рішенням комісії по призначенні пенсії від 13.07.2000 року, у зв'язку із виїздом ОСОБА_2 в м.Київ, їй припинено виплату пенсії з 11.08.2000 року.

Як вбачається із заяви від 01.12.2015 року (а.с.5), поданої Управлінню Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова від імені позивача ОСОБА_2, її представником ОСОБА_4, на підставі належно посвідченого та легалізованого в Україні доручення від 05.11.2015 року (а.с.8, 9), позивач просила поновити їй виплату пенсії за віком.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова від 16.12.2015 року № 19055/02-20 (а.с.6), позивачу відмовлено у здійсненні поновлення пенсії з підстав того, що в порушення вимог п.1.5, 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, заява про поновлення пенсії подана нею не особисто, а через представника, не представлено паспорта або іншого документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) позивача.

Додатково в судовому засіданні представник відповідача підтримав правомірність відмови відповідача тими обставинами, що позивач не набула права на поновлення пенсії в силу того, що спочатку виїхала в м.Київ, а потім в Ізраїль. Крім цього вказав, що міжнародного договору між Україною та Ізраїлем не було укладено, і позивачем не подано документів про наявність у неї права на виплату пенсії, перебуваючи за кордоном в силу вимог ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Позивач вважає таку відмову відповідача незаконною, просить зобов'язати відповідача здійснити поновлення виплати їй пенсії за віком з моменту її звернення.

Даючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною 2 ст.3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Дійсно, відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, як зазначено у Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В силу вимог ст.152 Конституції України Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15), які відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватися всіма судами України.

За наведених обставин, оскільки судом безспірно встановлено, і вказані обставини підтверджуються листом відповідача від 16.05.2016 року (а.с.31), що позивач з 1993 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а їй пенсія була припинена в період проживання за кордоном в серпні 2000 року, тому, враховуючи той факт, що на даний час вона не втратила громадянство України, вона має право на поновлення виплати такої з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто 07.10.2009 року. В той же час суд розглядаючи справи в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивач просить їй поновити пенсію лише з моменту її звернення, з 01.12.2015 року, вважає вимогу про поновлення пенсії саме з цього періоду, підставною.

При цьому, посилання відповідача на ту обставину, що позивачу було припинено виплату пенсії за віком у зв'язку із її виїздом у м.Київ судом до уваги не приймаються, оскільки як встановлено судом, позивач в 1993 році виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а не м.Київ. В м.Києві місце проживання не реєструвала, на облік в територіальному органі пенсійного фонду не ставала, пенсію там не отримувала, і вказані обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані. Більш того, як вбачається із змісту заперечень відповідача, заперечуючи право позивача на поновлення пенсії Управління Пенсійного фонду посилається на нечинні положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які регулювали порядок та підстави припинення виплати пенсії громадянам України у зв'язку із їх виїздом на постійне місце проживання за кордон.

В той же час, останнім місцем реєстрації та проживання в Україні позивача було за адресою: м.Львів, вул.Зелена, 95/15, що у Личаківському районі м.Львова, за яким позивач і перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова до моменту виїзду за кордон, а тому її заява про поновлення пенсії повинна подаватися до відповідача, як органу, що призначав та здійснював виплату пенсії до моменту виїзду за кордон.

Також суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пенсії з огляду на те, що така подана не нею особисто та не долучено документів про зареєстроване місце проживання, виходячи з наступного.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно з п.1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, у відповідності до п.1.1 вищезазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Посилання органу Пенсійного фонду України на п.2.9 Порядку щодо обов'язку пенсіонера пред'явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Відповідно до п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Разом з тим, законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи наведене, суд вважає відмову у задоволенні заяви позивача про перерахунок пенсії з підстав не подання документів про реєстрацію та відсутності особистого звернення, також незаконною. Є необґрунтованими посилання відповідача і на положення ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підстав для поновлення пенсії, оскільки позивач набула таке право виходячи із інших положень законодавства України.

А тому суд приходить до висновку, що оскільки судом встановлено факт припинення виплати позивачу пенсії з підстав пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку із її виїздом за кордон, на даний час в силу визнання цих положень Закону неконституційними вона має право на поновлення пенсії та її виплату не зважаючи на її проживання за межами України, і відмова відповідача з цих підстав, а також через відсутність особистого звернення позивача є незаконною, суд приходить до висновку про підставність адміністративного позову у зв'язку із чим його слід задоволити.

Крім цього виходячи із принципу диспозитивності адміністративного судочинства, закріпленого у ст.11 КАС України, незважаючи на те, що позивачем вимоги про визнання неправомірною відмови відповідача не заявлено, з метою повного захисту порушеного права позивача, про захист якого вона звернулася до суду, слід додатково визнати неправомірною відмову відповідача у здійсненні поновлення виплати пенсії позивачу на підставі її заяви від 01.12.2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги в цілому, у відповідності до положень ст.94 КАС України, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, слід покласти на відповідача шляхом їх стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім цього, у відповідності із положеннями ст.256 КАС України, слід допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення на користь позивача пенсії за віком на пільгових умовах у межах суми стягнення за один місяць.

Також суд вважає, що для забезпечення дотримання конституційного принципу обов'язковості судового рішення та з метою забезпечення судового контролю за своєчасним і належним виконанням судового рішення, відповідно до положень ст.267 КАС України, слід зобов'язати відповідача подати до суду у місячний строк, з моменту отримання копії постанови суду, звіт про виконання судового рішення в частині негайного виконання постанови суду, та у місячний строк, з моменту набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення в решта частині.

Керуючись ст.ст.7-12, 86, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволити.

Визнати протиправною відмову та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова поновити виплату пенсії ОСОБА_2 на підставі заяви її представника від 01.12.2015 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.12.2012 року.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині присудження виплати ОСОБА_2 пенсії за віком у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати - судовий збір у розмірі 551 гривню 20 копійок (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять копійок).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова подати до суду у місячний строк, з моменту отримання копії постанови суду, звіт про виконання судового рішення в частині негайного виконання постанови суду, та у місячний строк, з моменту набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення в решта частині.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Личаківський районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.186 КАС України.

Суддя Грицко Р.Р.