Справа № 448/271/16-а
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Справа № 876/4364/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року у справі за позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

14.03.2016 року позивач - Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, в якому просить примусово видворити відповідача за межі території України; затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року позов задоволено. Примусово видворено громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, - за межі території України. Затримано громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Постанову звернено до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач потрапив на територію України незаконно, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагався незаконно перетнути державний кордон України з Республікою Польща, а такою у відповідача відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України та відсутні необхідні для цього коштів, відсутні близькі родичі на території України, власне житло, постійне законне джерело існування, дозвіл на працевлаштування. Враховуючи наявність рішення компетентного органу про примусове повернення відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься в подальшому від самостійного та добровільного виконання рішення про повернення за межі території України, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме примусове видворення за межі України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, протиправною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить постановити ухвалу в частині змінення ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 15.03.2016 року в частині тримання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 у Волинському ПТПОІ Державної Міграційної Служби України, як особи яка не має можливості самостійно відбути за межі України, шляхом змінення вказаної запобіжної міри через надання прямих доказів матеріального характеру для відбуття громадянина СРВ на батьківщину (кінцевий пункт призначення - Соціалістична Республіка В'єтнам).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт стверджує, що постановою Старосамбірського районного суду Львіської області від 14.03.2016 року щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 (відповідача у вказаній справі провадження Старосамбірського районного суду Львівської області) було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2 ст.204-1 КУпАП, та санкцією накладено штраф в розмірі 3400 грн. Однак на час подання та подальшого винесення постанови від 15.03.2016 року у справі за адміністративним позовом органів ДПС України Мостиським районним судом Львівської області, зазначена постанова Старосамбірського районного суду Львівської області не набрала законної сили в порядку передбаченому КАС України. Таким чином, висновок Мостиського районного суду Львівської області щодо умисно ухиляння відповідача у справі громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 від виконання дій щодо виїзду з території України з підстав постанови суду, яка не набрала законної сили станом на 15.03.2016 року є безпідставними та необґрунтованими.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 12.03.2016 року о 15:05 год. прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби «Смільниця», що на території Старосамбірського району Львівської області, на напрямку 416 прикордонного знаку на відстані приблизно 2000 метрів від лінії державного кордону України, було затримано громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, який разом з трьома іншими громадянами Соціалістичної Республіки В'єтнам намагався незаконно, поза пунктом пропуску, перетнути державний кордон України з Республікою Польща, чим порушив ст.9 Закону України «Про державний кордон України».

Також встановлено, що постановою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 14.03.2016 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 3400 грн.

13.03.2016 року начальником Мостиського прикордонного загону, на підставі положень ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України та зобов'язано його покинути територію України у термін до 15.03.2016 року.

Із матеріалів справи видно, що рішення про примусове повернення за межі України відповідачем не виконано. Із заявою про набуття статусу біженця до відповідних державних органів влади відповідач не звертався.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією постанови судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 14.03.2016 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.204-1 КУпАП; копією протоколу про адміністративне затримання відповідача від 12.03.2016 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів відповідача від 12.03.2016 року, копією письмових пояснень ОСОБА_1 від 14.03.2016 року; рішенням про примусове повернення за межі України від 13.03.2016 року.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як вбачається із матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України. Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства») відсутні.

До того ж, встановлено, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, не звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).

Крім цього, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для затримання відповідача та примусове видворення з території України, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення на Батьківщину (відсутні кошти для легального повернення на територію Соціалістичної Республіки В'єтнам), немає документів на право перебування на території України, а також легального перетину державного кордону України, відсутні родинні зв'язки на території України, а також відкритий намір потрапити в країни Західної Європи незаконним шляхом, свідчать про те, що останній ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 183-5, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Мостиського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року у справі №448/271/16-а за позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник