Справа № 808/3258/14(СН/808/1/16)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 червня 2016 рокусправа № 808/3258/14(СН/808/1/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Олефіренко Н.А.

суддів: Білак С.В. Шальєвої В.А.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

За участю представників:

Позивача - Грек О.В.(довіреність від 17.05.2016 року)

Позивача - Олійник О.В.(наказ від 28.03.2016 року)

Відповідача - Ніколенко М.М. (довіреність від 21.12.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року по справі №808/3258/14(СН/808/1/16) за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів о Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про стягнення суми адміністративно - господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулось до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" (далі - відповідач) про стягнення суми адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 5 498 811 грн. 19 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.69 Господарського кодексу України, ст.ст.19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 №875-ХІІ (далі - Закон №875), Постанову Кабінету Міністрів України від 31.012007 №70 "Про порядок сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів" (далі - Постанова №70) та зазначає, що середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача у 2013 році склала 16355 осіб. Таким чином, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч.1 ст.19 Закону №875 на підприємстві відповідача повинна складати 654 особи. Згідно відомостей, наданих відповідачем у звіті за 2013 рік, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві склала 577 осіб, що є меншим, ніж установлено нормативом. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 5 498 811 грн. 19 коп.

За результатами розгляду судами першої та апеляційної інстанцій дана справа була переглянута Вищим адміністративним судом, згідно з Ухвалою якого від 20 січня 2016 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17.07.2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 року у справі № 808/3258/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі зазначає, що судам необхідно з'ясувати, чи вживались усі залежні від підприємства заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів; встановити, чи дотримані відповідачем у період до липня 2013 року вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", наказів Міністерства соціальної політики України від 19.12.2005 року №420, від 31.05.2013 року №316 щодо подання звітності про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів і чи вживалися заходи по створенню робочих місць для вказаної категорії громадян.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року адміністративний позов задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 5 498 811 (п'ять мільйонів чотириста дев'яносто вісім тисяч вісімсот одинадцять) грн. 19 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що позові вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, у зв'язку з чим, позовні вимоги безпідставно задоволені судом. Додатково зазначає, що відповідачем було видано розпорядження №75 від 11.02.2013 року "Про заходи щодо забезпечення виконання у 2013 році нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів", яким зарезервовані на 2013 рік робочі місця для працевлаштування інвалідів у кількості 962 штатних працівники. Відповідач відзвітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, отже відповідачем було у повній мірі виконано зобов'язання щодо інформування органів виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органів місцевого самоврядування та громадських організацій інвалідів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Відповідач розміщував оголошення про працевлаштування інвалідів в газетах, на дошках оголошень, сайті підприємства, тобто вживав достатньо заходів для працевлаштування інвалідів. Інваліди не були працевлаштовані на підприємстві з незалежних від відповідача причин.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги, просять рішення суду першої інстанції залишити в силі з підстав, викладених у позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача з на підставі викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. При цьому суд врахував таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" зареєстроване як юридична особа 18.04.2000 виконавчим комітетом Запорізької міської ради та відноситься до категорії суб'єктів господарювання, яким, відповідно до ст.19 Закону№875 встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми 10-ПІ, затвердженого наказом Мінпраці України від 10.02.2007 № 42, наданого відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача за 2013 рік склала 16355 осіб, середньооблікова кількість інвалідів, що працювали у відповідача у 2013 році склала 577 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст.19 Закону №875 повинна складати 654 осіб.

За звітом 10-ПІ відповідачем самостійно визначена сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 5440058,47грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" не були вчинені усі необхідні дії для працевлаштування інваліда, а саме: не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів та до центру зайнятості щомісячно не подавалися звіти форми 3-ПН про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а тому свого обов'язку за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків не виконав, оскільки єдиним належним доказом, який свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів є звіт форми № 3-ПН.

Колегія суддів вважає, що така правова позиція суду першої інстанції є неправильною з огляду на таке.

Згідно із статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (у редакції зі змінами та доповненнями на 01.01.2013 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів та доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Також згідно положень ст..18 статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, установ, організацій чи державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4-ох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості 1 робочого місця.

Частинами першою, другою, третьою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства (об'єднання), установи і організації, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднані), в установі, організації за кожне робоче місце, незайняте інвалідом.

Аналіз вказаних положень дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч.1ст.19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині другій цієї ж статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що відповідачем до Запорізького міського центру зайнятості було надано звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН для працевлаштування інвалідів, також подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою №10-ПІ.

Також з матеріалів справи встановлено встановлено, згідно інформація щодо звітів відповідачем підтверджувалася щомісяця шляхом розміщення об'яв як в приміщенні Запорізького міського центру зайнятості, так і інших місцях суспільного використання, а саме зупинки, оголошення в газетах, тощо, що передбачено ЄІАС обслуговування незайнятого населення, і була актуальна протягом 2013 року.

За таких обставин, у зв'язку з відсутністю складу правопорушення на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність в населеному пункті за місцем його знаходження інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

До того ж слід зазначити, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором тобто обов'язковим платежем, обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25.06.1991 року №1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника ц сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених вимог законодавства відповідачем вживалися усі можливі заходи по створенню робочих місць для інвалідів та їх працевлаштуванню, а саме: неодноразово у 2013 році підприємство розміщувало в інформаційній щотижневій газеті «Дніпровський металург» об'яви про можливість працевлаштування інвалідів, протягом року направлялися звіти до Запорізького міського центру зайнятості про наявність вакансій для інвалідів і при цьому випадків відмови в працевлаштуванні інвалідів з вини підприємства не виявлено.

З урахуванням викладеного, у зв'язку з тим, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування у 2013 році.

Така правова позиція зі спірного питання вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11та від 26.06.2012 року у справі №21-105а12.

Керуючись п. 3 ч.1. ст. 198, ст. 202, 205, 207 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року по справі № 808/3258/14(СН/808/1/16) - скасувати.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.06.2016 року.

Головуючий: Н.А. Олефіренко

Суддя: С.В. Білак

Суддя: В.А. Шальєва