Справа № 2-а/489/60/15
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/60/15

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Губницький Д.Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про визнання протиправним та скасування рішення № 91/1 від 16 грудня 2014 року про відмову у призначені пенсії за віком, визнання протиправними дій, зобов'язання призначити та виплачувати пенсію з 16 вересня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, в якій просить змінити оскаржену постанову в частині вимог, які залишені без задоволення, та ухвалити нову, якою задовольнити поданий нею адміністративний позов у повному обсязі.

Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва також подало апеляційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, в якій просить скасувати зазначену постанову та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Постановою від 26 лютого 2015 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Ленінський районний суд м. Миколаєва частково задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1.

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року №91/1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язав відповідача розглянути подану 16 вересня 2014 року позивачем заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва призначити та виплачувати їй пенсію з 16.09.2014р. суд відмовив.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що при розгляді справи суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи, оскільки управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва вже розглянуто по суті її заяву від 16 вересня 2014 року про призначення пенсії та відмовлено у такому призначенні.

Апелянт - ОСОБА_1 вважає, що постанова від 26 лютого 2015 року в частині висновку суду щодо зобов'язання відповідача розглянути подану 16 вересня 2014 року позивачем заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з 16.09.2014р.

Вимоги апеляційної скарги управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки надання особою, яка звернулася за призначенням пенсії, документів про місце проживання (реєстрації) особи передбачено п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1.

Апелянт - УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва вважає помилковим посилання суду першої інстанції на визнання Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-пр/2009 неконституційними положень ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки вказані норми регулюють правовідносини щодо пенсій, які вже були призначені громадянину України з приводу припинення, поновлення та виплати пенсії у разі виїзду за кордон, тоді як, у даному випадку, пенсія ОСОБА_1 не призначалася, а пенсійного віку вона досягла проживаючи на постійній основі в Ізраїлі.

Також, управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва посилається на відсутність договорів між Україною та Ізраїлем стосовно соціального забезпечення громадян цих країн.

ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва не надала.

Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва надало письмові заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в яких просить її скаргу залишити без задоволення та скасувати постанову від 26 лютого 2015 року з підстав, викладених в апеляційній скарзі УПФУ.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, документована паспортом України для виїзду за кордон НОМЕР_1, прийнята на консульський облік в державі Ізраїль 12 березня 2008 року, де постійно проживає.

Суд першої інстанції встановив, що 16 вересня 2014 року позивач подала до УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва заяву про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за результатами розгляду якої відповідач прийняв рішення №91/1 від 16 грудня 2014 року про відмову у призначенні пенсії за віком, обґрунтоване ненаданням ОСОБА_1 документів, що підтверджують місце проживання (реєстрації) особи та паспорту громадянина України.

З посиланням на ст.ст. 8, 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, а також Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-пр/2009 про визнання неконституційними положень ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції визнав неправомірним оскаржене рішення відповідача. При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання (реєстрації) громадянина України.

З висновками суду першої інстанції, відсутність механізму виплати пенсій громадянам, які проживають в країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача, як громадянина України, гарантованого їй державою права на отримання пенсії.

Поряд з цим, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати їй пенсію з 16.09.2014р. та зазначив, що за поданою позивачем заявою про призначення пенсії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва рішення по суті не приймало, а відмова вмотивована лише посиланням на ненадання позивачем всіх необхідних документів, у зв'язку з чим, за висновками суду першої інстанції, відновлення порушених прав має відбутись шляхом зобов'язання УПФУ розглянути заяву ОСОБА_1 з прийняттям відповідного рішення.

Справа розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином України, з 1974р. по 1994р. працювала в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод», що підтверджено довідкою по підприємству від 15.09.2014р. №702/199 (а.с.7).

На даний час ОСОБА_1 проживає на території держави Ізраїль та прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль з 12.03.2008р.

До виїзду в Ізраїль позивач була зареєстрована в АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою №2406 від 15.09.2014р. про останнє місце реєстрації (а.с.11).

Апеляційний суд встановив, що 16.09.2014р. позивач звернулася до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про призначення їй пенсії за віком, до якої додала наступні документи: довідку №702/199 від 15.09.2014р. про період роботи, копію закордонного паспорту, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, два свідоцтва про одруження, диплом про середню освіту та довідку про заробітну плату.

За результатами розгляду поданих позивачем документів відповідач повідомив позивача про необхідність надання до 16.12.2014р. довідки з житлово-експлуатаційних та інших організації про місце її проживання та паспорт громадянина України.

16.09.2014 р. позивач надав до відповідача довідку №2406 від 15.09.2014р. про останнє місце її реєстрації в квартирі АДРЕСА_1.

Апеляційний суд встановив, що 16.12.2014р. управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва прийняло рішення №91/1 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, у зв'язку з відсутністю документального підтвердження місця проживання (реєстрації) позивача в Україні, зокрема, в Ленінському районі м. Миколаєва (а.с.5-6).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність зазначеного рішення відповідача.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Таким чином, державою гарантовано право людини отримувати пенсію з метою забезпечення рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму.

Пунктом 4 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбаченому цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналогічне положення викладено у частині другій статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно частин третьої та четвертої цієї статті пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року вказав, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1, як громадянка України, яка проживає в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права як громадянин України, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пунктом 2.1 вказаного Порядку передбачено додання до заяви про призначення пенсії за віком документів про місце проживання (реєстрації) особи.

За приписами п.2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 виконано вимоги Порядку №22-1 щодо надання необхідних документів для призначення пенсії, зокрема, на підтвердження громадянства та місця проживання (реєстрації) надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон та довідку про останнє місце проживання перед виїздом до Ізраїлю за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Апеляційний суд відхиляє посилання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва в апеляційній скарзі на відсутність договорів між Україною та Ізраїлем стосовно соціального забезпечення громадян цих країн, оскільки вказана обставина не є підставою для обмеження, гарантованого Конституцією України, права на соціальний захист.

Доводи апеляційної скарги управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги пенсійного органу відсутні.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1, то апеляційний суд вважає, що зобов'язуючи пенсійний орган розглянути подану 16 вересня 2014 року заяву позивача про призначення пенсії за віком, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що суд не вправі підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно п.4.3 Розділу ІV Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

За змістом наведених вище положень пенсійного законодавства України, рішення про призначення пенсії приймається територіальним органом Пенсійного фонду за результатами розгляду поданих документів, якими, зокрема, підтверджуються стаж та заробітна плата особи, що звернулася із заявою про призначення пенсії, її особливий статус тощо.

Оскільки рішення УПФУ №91/1 від 16.12.2014р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії обґрунтоване виключно ненаданням позивачем всіх необхідних документів і таке рішення визнається незаконним в судовому порядку, тому апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача буде рішення суду про необхідність повторного розгляду пенсійним органом заяви позивача про призначення пенсії від 16 вересня 2014 року, з наданням оцінки поданим ОСОБА_1 документам, якими, зокрема, підтверджуються її стаж та заробітна плата, можливий особливий статус тощо.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційні скарги мають бути залишені без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, п.1 ч.1 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець