Справа № 802/482/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 червня 2016 р. Справа № 802/482/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Богоноса М.Б.,

Суддів: Альчука М.П.

Сала П.І.

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника відповідача: Іванова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про: визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України, відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 14.03.2014 про закінчення виконавчого провадження № 15642073;

зобов'язати ДВС України виконати судове рішення, на підставі якого Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист № 2-а-1157 про зобов'язання Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити ОСОБА_3 суму недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків, розраховану відповідно до порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після звернення до відділу примусового виконання рішень ДВС України йому стало відомо, що державним виконавцем вказаного відділу на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 15642073 з примусового виконання виконавчого листа №2-а-1157, виданого Хмельницьким міськрайонним судом, про зобов'язання ДСА України нарахувати та виплатити ОСОБА_3 суму недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків, розраховану відповідно до порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001.

На думку, ОСОБА_3, закінчення виконавчого провадження за п. 11 ч. 1 ст. 49 вказаного Закону передбачається тільки після вжиття державним виконавцем всіх передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень.

Позивач переконаний, що виконавче провадження № 15642073 не може бути закінчене, а невиконаний виконавчий документ повернутий до суду, оскільки державний виконавець не вчинив всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій щодо примусового виконання рішення суду.

За таких підстав позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

В судове засідання ОСОБА_3 не прибув, водночас у прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 22.04.2016 року замінено неналежного відповідача - Державну виконавчу службу України належним відповідачем - Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував. В обґрунтування підстав заперечень пояснив, що державним виконавцем при виконанні виконавчого листа № 2-а-1157 виданого Хмельницьким міськрайонним судом, вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з метою його виконання. Проте виконати судове рішення не вдалося, що стало підставою для прийняття постанови від 14.03.2014 про закінчення виконавчого провадження № 15642073.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив таке.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2008 в адміністративній справі № 2а-1157/08 позов ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено та постановлено стягнути з держави в особі Міністерства фінансів України на користь позивачів - 476 987,90 грн., зобов'язавши Державне казначейство України шляхом списання коштів перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати позивачам - 476 987,90 грн.

Не погодившись з указаним рішенням, ДСА України оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2009 апеляційна скарга ДСА України на постанову Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2008 задоволена частково. Так, постанова суду першої інстанції скасована та прийнята нова постанова, якою адміністративний позов ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено частково, а саме зобов'язано ДСА Україну нарахувати та виплатити позивачам суми недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати.

30.07.2009 Хмельницький міськрайонний суд видав виконавчий лист на виконання рішення у справі № 2а-1157/08, за яким боржник є ДСА України, стягувачем - ОСОБА_3

Постановою від 28.10.2009 державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ за заявою ОСОБА_3 від 05.10.2009 (вх. № М-28981 від 16.10.2007) відкрив виконавче провадження (ВП № 15642073) з виконання вказаного виконавчого документа, копії якої направив стягувачу та боржнику.

Під час виконання вказаного виконавчого документу державний виконавець звернувся до суду, що видав виконавчий лист, із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, в зв'язку з чим виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого документу постановою від 15.04.2013 було зупинено, копії якої направлені стягувачу та боржнику.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03.09.2013 в справі № 686/8120/13-а подана заява старшого державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду залишена без задоволення.

Постановою державного виконавця від 30.01.2014 у зв'язку з залишенням без задоволення заяви про зміну способу та порядку виконання рішення поновлено виконавче провадження № 15642073.

Копії зазначеної постанови направлені на адресу ДСА України та ОСОБА_3, супровідним листом від 30.01.2014 № М-28981/5-223/6.

Вимогами державного виконавця від 12.03.2012 № 1415/6 (строк виконання до 17.03.2012) та від 30.01.2014 № 52/6 (строк виконання до 07.02.2014) зобов'язано ДСА України виконати рішення суду, про що повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ з наданням підтверджуючих документів.

У зв'язку із невиконанням рішення суду боржником постановами від 12.02.2014 та від 11.03.2014 на боржника накладені штрафи в сумі 680,00 грн. та 1 360,00 грн.

Зазначені постанови державного виконавця були оскаржені в судовому порядку

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2014 в адміністративній справі № 826/4461/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014, в задоволенні адміністративного позову ДСА України до ДВС України про визнання дій протиправними та скасування постанов державного виконавця про накладення штрафу, в тому числі, у виконавчому провадженні № 15642073, відмовлено.

Крім того, оскільки рішення суду не було виконано, державним виконавцем підготовлено подання (повідомлення), що направлене до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб Державної судової адміністрації України за невиконання рішення суду.

14.03.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 15642073, яка є предметом оскарження в цій адміністративній справі.

03.02.2016 ОСОБА_3 звернувся до відділу примусового виконання рішень ДВС МЮУ із заявою, в якій просив повідомити про хід виконавчого провадження № 156420773.

У відповідь на таке звернення відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ листом від 15.02.2016 № М-3173/2-6 повідомив позивача про закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявою від 12.03.2016 позивач просив відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ повторно направити йому копію постанови про закінчення вказаного виконавчого провадження № 156420773.

Наведені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які були досліджені в процесі розгляду адміністративної справи, суд керувався такими положеннями матеріального законодавства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 606-ХІV).

Частинами першою та другою статті 2 Закону № 606-XIV встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент звернення позивача з заявою про примусове виконання рішення) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

За нормами п. 1 частини 1 ст. 18 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону.

Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, на момент відкриття виконавчого провадження були визначені ст. 76 Закону № 606-XIV. Так, частиною 1 цієї статті визначалося, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною 6 ст. 30 Закону України № 606-XIV (у редакції, чинній на початок примусового виконання виконавчого листа) якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XI (в редакції статті, чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження).

Дана стаття деталізовано визначає випадки, за яких виконавче провадження підлягає закінченню.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону № 606-XIV про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, що є предметом оскарження в цій адміністративній справі, винесена з посиланням на п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до зазначеної норми виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону

Частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Системний аналіз змісту вказаної правової норми свідчить про те, що чинне законодавство України передбачає імперативний порядок дій державного виконавця при з'ясуванні обставини неможливості виконання рішення без участі боржника, а саме: державний виконавець: 1) накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та 2) вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого 3) виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Поряд із цим, суд зауважує, що покладене законом на державну виконавчу службу примусове виконання рішень має на меті своєчасне й повне виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Закінчення виконавчого провадження можливе лише після вжиття державним виконавцем всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень та не повинно порушувати право стягувача на забезпечення виконання судового рішення в повному об'ємі та у спосіб, встановлений у рішенні суду.

Частиною 1 статті 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На переконання суду, державний виконавець передчасно прийняв оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження з огляду на таке.

Законом України про Державний бюджет України для виконання рішень судів, ухвалених на користь суддів Державній судовій адміністрації України передбачена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Відповідно до цієї програми фінансування судових рішень здійснюється у порядку черговості згідно з реєстром виконавчих проваджень, складеним Департаментом ДВС МЮУ, та по мірі надходження коштів.

Як встановлено судом, на пред'явлену вимогу державного виконавця від 21.05.2010 ДСА України листом від 08.06.2010 за вих. № 17-3515/10 повідомила Департамент ДВС МЮУ про неможливість виконання виконавчого документу у зв'язку з не включенням останнього до реєстру виконавчих проваджень щодо виконання рішень судів на користь суддів.

На вказаний лист відділом примусового виконання рішень запропоновано ДСА України провести відповідне нарахування, вказавши суму стягнення відповідно до виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду від 30.07.2009 № 2а-1157/08 для подальшого внесення стягувача - ОСОБА_3 до зазначеного реєстру виконавчих проваджень.

Листом від 06.10.2014 № 17-6776/10 ДСА України звернулася до Військового місцевого суду Хмельницького гарнізону, в якому просила здійснити розрахунок заробітної плати та компенсації втрати частини доходів стягувачів у виконавчих документах, виданих на виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.04.2009, в тому числі ОСОБА_3, та направити такий розрахунок на адресу Департаменту ДВС МЮУ, про що повідомити ДСА України.

На виконання зазначеного прохання Військовий місцевий суд Хмельницького гарнізону направив на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ розрахунок заробітної плати частини доходів стягувачів у виконавчих документах, виданих на виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.04.2009, в тому числі ОСОБА_3, що підтверджується листом від 21.10.2010 № 361.

Крім того, як встановлено судом, позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ з заявою від 23.03.2012, в якій просив включити в реєстр виконавчих проваджень відповідно до дати подання ним документів на виконання суму присуджених на його (позивача) користь згідно з проведеними розрахунками, надавши при цьому копію самого розрахунку, копію листа ДСА України від 06.10.2014 № 17-6776/10 та копію листа Хмельницького міськрайонного суду від 21.10.2010 № 361.

Однак, незважаючи на проведене нарахування суми стягнення відповідно до виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду від 30.07.2009 № 2а-1157/08 останній так і не був включений до реєстру виконавчих проваджень щодо виконання рішень судів на користь суддів, про що не заперечував представник відповідача під час розгляду справи.

З огляду на викладене, на переконання суду, відсутні підстави вважати, що відповідач під час здійснення виконавчого провадження № 15642073 своєчасно і в повному обсязі вчиняв виконавчі дії.

Крім того, суд наголошує, що згідно із статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

За змістом частини 2 статті 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Обов'язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб'єктами наділеними владними повноваженнями, передбачено і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною.

Так, стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини.

Суть Конвенційних норм розкривається через їх застосування Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ). На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Питання з приводу тривалого невиконання судових рішень, ухвалених на користь заявників, неодноразово розглядалось Європейським Судом з прав людини.

Так, у п. 40 Рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський Суд зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975.

Також у Рішення від 15.03.2001 в справі «Піалопулос та інші проти Греції» Європейський Суд зазначив, що якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (п. 66 Рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).

Крім того, у Рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» Європейський Суд наголосив на тому, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Чимало рішень Європейського Суду з прав людини, пов'язаних із тривалим невиконанням рішень національних судів, стосуються й держави України.

Так, у справі «Шмалько проти України» від 20.04.2004 Європейський суд також наголосив, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Згідно з Рішенням від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Прямо чи опосередковано до аналогічного висновку Європейський Суд з прав людини дійшов також у Рішенні від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України», у Рішенні від 11.01.2005 у справі «Дубенко проти України» та у Рішенні 07.12.2006 у справі «Козачек проти України».

Особливо увагу колегія суддів звертає увагу на «пілотне» рішення стосовно України в питаннях невиконання або надмірної тривалості виконання в Україні остаточних рішень національних судів. Йдеться про Рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», яке набуло статусу остаточного 15.01.2010.

Так, у вказаній справі, визнаючи порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції і статті 1 Першого протоколу у зв'язку з тривалим невиконанням рішень судів, ухвалених в Україні на користь заявника, та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, Європейський Суд з прав людини констатував також системний характер відповідної проблеми та наголосив на тому, що будь-яка особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами від такого рішення відповідно до Конвенції (параграфи 63, 68, 69, 70, 83, 86).

Крім того, Європейський Суд дійшов висновку, що «порушення, зазначені в цьому рішенні, не пов'язані з якимсь поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій справі, але є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію у цій справі слід кваліфікувати як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції» (параграф 88).

Таким чином, ЄСПЛ вважає, що у контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод виконання судового рішення має розглядатися як складова судового розгляду, оскільки не виконання рішення суду позбавляють положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу.

Колегія суддів наголошує, що рішення суду яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати таке рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження порушує вимогу юридичної визначеності, що є складовою принципу верховенства права, та перешкоджає реалізації гарантованого права позивача як стягувача на забезпечення виконання судового рішення.

Нормами ч. 2 ст. 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Так, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 КАС України.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути мотивованим.

Так, суд звертає увагу на те, що, перевіряючи факт наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, суб'єкт владних повноважень - відповідач, повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи.

Однак, в даному випадку відповідачем прийнято рішення з порушенням принципу обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що при перевірці рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність його вимогам чинного законодавства України, суд застосовує вимоги, які випливають із принципу пропорційності, тобто дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Метою дотримання зазначеного принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення може обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення суб'єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

На переконання суду, під час прийняття оскаржуваної постанови відповідачем було порушено принцип пропорційності: порушено баланс між публічним інтересом та індивідуальним інтересом позивача, оскільки фактично оскаржуваною постановою про закінчення виконавчого провадження відповідач відмовив позивачу у виконанні судового рішення, яке набрало законної сили, що є неприпустимим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 14.03.2014 ВП № 15642073 про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання ДВС України виконати судове рішення, на підставі якого Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист № 2-а-1157, оскільки задоволення зазначених позовних вимог призвело б до втручання у дискреційні повноваження органу державної влади з порушенням принципів, закріплених у статті 2 КАС України.

Крім того, відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувача визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Таким чином, державний виконавець після набрання законної сили рішенням суду зобов'язаний відновити виконавче провадження в силу норм закону та вчиняти дії, спрямовані на виконання рішення суду. Тобто саме по собі рішення суду про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є підставою для відновлення такого виконавчого провадження та проведення відповідних виконавчих дій.

При цьому, в силу особливостей виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії, державний виконавець обмежений у заходах, направлених на виконання таких рішень.

Ініціатива при виконанні рішення суду зобов'язального характеру має виходити не лише від державного виконавця, а й від інших суб'єктів, зокрема, учасників виконавчого провадження.

У постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2014 в адміністративній справі № 826/4461/14 суд надав правову оцінку діям ДСА України, зокрема, у межах виконавчого провадження № 15642073, зазначивши, що до дати винесення боржник не скористався своїми правами боржника, встановленими Законом № 606-XIV, а саме: не звернувся до державного виконавця в порядку статті 35 Закону N 606-XIV з заявою про відкладення провадження виконавчих дій, не звернувся до суду в порядку статті 36 Закону № 606-XIV із заявою про відстрочку чи розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу чи порядку виконання, не надав державному виконавцю відомостей, які б зумовили обов'язкове зупинення виконавчого провадження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Спосіб, у який суд задовольняє позовні вимоги, не є формальним скасуванням оскаржуваного рішення, а повною мірою відновлює порушені права позивача як стягувача на забезпечення виконання судового рішення в повному об'ємі та у спосіб, встановлений у рішенні суду.

Враховуючи зазначені вище мотиви, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом не встановлено факту їх понесення сторонами у справі, а тому підстави для їх відшкодування відповідно до положень ст. 94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 14.03.2014 року ВП № 15642073 про закінчення виконавчого провадження.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Богоніс Михайло Богданович

Судді: Альчук Максим Петрович

Сало Павло Ігорович