Справа № 826/7680/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 червня 2016 року № 826/7680/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень і наказу, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ НП у м. Києві), Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Атестаційна комісія), в якому просив:

визнати протиправним рішення ГУ НП у м. Києві в частині включення позивача до списку поліцейських, які підлягають атестуванню;

визнати протиправними дії ГУ НП у м. Києві щодо проведення атестування позивача;

визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) Атестаційної комісії від 22.12.2015 № 2, зазначене в розділі IV «Результати атестування» атестаційного листа, а саме: « 4 - займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність», який прийнятий стосовно позивача;

визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП у м. Києві від 17.05.2016 № 431 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

поновити позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 17.05.2016;

стягнути з ГУ НП у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити.

Незважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи, відповідачі не забезпечили явку своїх представників у судове засідання, з урахуванням чого адміністративна справа відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядається у порядку письмового провадження.

Водночас, 03.06.2016 представник ГУ НП у м. Києві звернувся до суду з запереченнями, в яких просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

06.11.2015 наказом ГУ НП у м. Києві № 1010 о/с «Щодо особового складу» підполковника міліції ОСОБА_1, на підставі рапорту останнього від 03.11.2015, звільнено з посади заступника начальника Дніпровського районного управління - начальника кримінальної міліції за пунктом 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

07.11.2015 наказом ГУ НП у м. Києві № 10 о/с «Щодо особового складу» позивач, на підставі заяви від 07.11.2015, призначений на посаду заступника начальника управління поліції - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно» з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції».

15.12.2015 наказом ГУ НП у м. Києві № 11 «Про створення атестаційних комісій» створено атестаційні комісії ГУ НП у м. Києві, затверджено їх склад, а також вирішено провести атестування поліцейських ГУ НП у м. Києві в період з 15.12.2015 по 28.12.2015.

На підставі зазначеного наказу проведено атестування позивача, що підтверджує, зокрема, відповідний атестаційний лист.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи атестаційного листа, за висновком безпосереднього та прямого керівників від 18.12.2015 позивач позитивно характеризується та відповідає займаній посаді; водночас, згідно з висновком Атестаційної комісії від 22.12.2015 № 2, позивач займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

На підставі висновку атестаційної комісії від 22.12.2015 № 2 наказом ГУ НП у м. Києві від 17.05.2016 № 431 о/с «Щодо особового складу» підполковника поліції ОСОБА_1, заступника начальника управління поліції - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції, з 17.05.2016 звільнено зі служби в поліції за п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення ГУ НП у м. Києві в частині включення позивача до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, та визнання протиправними дій щодо проведення атестування позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Згідно з ч. 2 ст. 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Аналогічні норми в частині підстав для атестування містяться також в п. 3 розділу І Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 № 1465 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за № 1445/27890 (далі - Інструкція № 1465).

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками. Рішення про проведення атестування приймає керівник поліції, керівники органів (закладів, установ) поліції стосовно осіб, які згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначаються на посади їхніми наказами. Порядок проведення атестування поліцейських затверджується Міністром внутрішніх справ України.

З аналізу викладених норм, суд прийшов до висновку, що прийняття рішення про проведення атестування відносно конкретного поліцейського та, власне, проведення атестування може мати місце у виключних випадках, а саме: при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

При цьому такі підстави для проведення атестування, як для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність, є наслідком виявлення ознак невідповідності поліцейського займаній посаді, зокрема: в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби; метою проведення атестування для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей. Зазначене позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 11.03.2014 у справі № 21-13а14.

Згідно з пп. 2 п. 1 розділу IV Інструкції № 1465 організаційні заходи з підготовки та проведення атестування оголошуються наказами відповідних керівників і передбачають складання списків поліцейських, які підлягають атестуванню.

Таким чином, до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, за висновком суду, підлягають включенню лише ті поліцейські, відносно яких наявні підстави для проведення атестування, що передбачені ч. 2 ст. 57 Закону України «Про Національну поліцію».

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних наказів якими, на виконання пп. 2 п. 1 розділу IV Інструкції № 1465, затверджено списки поліцейських, які підлягають атестуванню та до яких включено позивача. Не надано таких наказів і представниками відповідачів в ході розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частиною 4 ст. 70 КАС України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вказаним вимогам, відповідачами, на яких покладено обов'язок доказування, не доведено, що ОСОБА_1 підлягав атестуванню та, відповідно, включенню до списку поліцейських, які підлягають атестування, оскільки не наведено підстав для проведення атестування ОСОБА_1, що передбачені ч. 2 ст. 57 Закону України «Про Національну поліцію», та не надано відповідних доказів, які б підтверджували, що позивач мав бути призначений на вищу посаду без проведення конкурсу, або щодо нього виявлено ознаки службової невідповідності, наприклад, за станом здоров'я чи у зв'язку з невиконанням службових обов'язків.

При цьому, відповідно до п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Пункт 10 вказаного розділу названого Закону передбачає, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, з вказаних норм слідує, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

При цьому, прийняття таких осіб на службу до поліції свідчить про відповідність таких осіб вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом України «Про Національну поліцію».

Як вже встановлено судом, наказом ГУ НП у м. Києві від 07.11.2015 № 10 о/с «Щодо особового складу» позивач призначений на посаду заступника начальника управління поліції - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції з присвоєнням спеціального звання «підполковник поліції» в порядку переатестування, як такий, що прибув з ГУ МВС України в м. Києві.

Суд враховує, що у згаданому наказі міститься словосполучення «в порядку переатестування», однак, звертає увагу, що норми Закону України «Про Національну поліцію», у тому числі розділ XI «Прикінцеві та перехідні положення», не передбачають процедури переатестування та не встановлюють додаткових підстав для атестування.

Отже, посилання в наказі ГУ НП у м. Києві від 07.11.2015 № 10 о/с «Щодо особового складу» на не передбачену зазначеним Законом процедуру переатестування не може створювати правових наслідків та не приймається судом до уваги.

Тобто, позивач прийнятий на службу до поліції шляхом видання наказу про призначення за його згодою, при цьому такий наказ не містить умов про проведення конкурсу та тимчасовість призначення на посаду, що також свідчить і про відповідність позивача вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію».

Крім того, відповідно до статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків. Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Проте, відповідачами не доведено, що позивача призначено тимчасово, в той же час, у будь-якому випадку, строковість призначення на посаду поліцейського не є самостійною підставою для проведення атестування.

Враховуючи викладене, суд вважає рішення ГУ НП у м. Києві в частині включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, та дії щодо проведення його атестування протиправними, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В той же час, аналізуючи рішення Атестаційної комісії від 22.12.2015 про те, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом № 2, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Водночас, Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, яке відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб'єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення. При цьому, суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Разом з тим, Атестаційна комісія не лише не зазначила мотивів, якими керувалися її члени при прийнятті до уваги або відхиленні обставин, в контексті ділових, професійних якостей позивача, його освітнього та кваліфікаційного рівнів тощо, що мають значення для прийняття рішення, але і не навела відповідного обґрунтування, яке стало підставою для висновку про те, що позивач займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

При цьому, саме по собі зазначення у такому рішенні, що членами Атестаційної комісії під час проведення атестування позивача досліджено атестаційний лист та інші матеріали, які зібрано на поліцейського, а саме: декларацію про доходи; послужний список; висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади»; інформацію з відкритих джерел, не дає підстави для однозначного висновку про належне дослідження таких матеріалів у їх взаємозв'язку з іншими фактами та обставинами, що мають значення та, відповідно, прийняття спірного рішення з урахуванням таких даних.

Судом також враховується, що відповідачами не надано доказів на підтвердження того, яка саме інформація з відкритих джерел досліджувалась та що саме в ній містилось.

Таким чином, суд вважає, що рішення Атестаційної комісії від 22.12.2015, оформлене протоколом № 2, прийнято без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, зокрема: професійних якостей, освітнього рівня, фізичної підготовки позивача.

З огляду на наведене, а також приймаючи до уваги те, що рішення Атестаційної комісії від 22.12.2015 про те, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом № 2, прийнято на підставі протиправних рішення про включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню та дій щодо проведення такого атестування, суд дійшов висновку, що вказане рішення Атестаційної комісії є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

В свою чергу, визначення терміну «службова невідповідність» Закон України «Про Національну поліцію» не надає, тим не менше, виходячи із вимог та обмежень, що ставляться до поліцейського та загального розуміння понять, можна дійти висновку, що під службовою відповідністю мається на увазі відповідність поліцейського встановленим вимогам, добросовісне виконання вимог законодавства та дисциплінованість. Отже, службова невідповідність - це невідповідність займаній посаді в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби тощо.

Оскільки, метою проведення атестування для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є вирішення можливості залишення на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю, в контексті норм Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції № 1465, звільнення через службову невідповідність може бути застосоване як вид дисциплінарного стягнення, про що зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 11.03.2014 у справі № 21-13а14.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Як встановлено судом, на момент прийняття оскаржуваних рішень та наказу Дисциплінарного статуту Національної поліції України ще не затверджено, з огляду на що, керуючись аналогією закону, суд вважає за можливе застосувати до спірних відносин звільнення норми Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до змісту статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися дисциплінарні стягнення, зокрема, у вигляді звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з порядком накладання дисциплінарних стягнень, визначеним у статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Отже, суд вважає, що поліцейський може бути звільнений через службову невідповідність на підставі п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» лише в крайньому випадку та за умови дотримання порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Разом з тим відповідачами не доведено неможливості залишення позивача на службі в поліції, необхідності застосування крайньої міри у вигляді звільнення та порядку дотримання накладання дисциплінарного стягнення; суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів, які б вказували на невідповідність позивача займаній посаді, наприклад акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень.

З урахуванням викладеного, зважаючи на незаконність проведення атестації позивача та протиправність рішення Атестаційної комісії, суд приходить до висновку, що звільнення позивача через службову невідповідність за п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» відбулось незаконно, у зв'язку з чим наказ ГУ НП у м. Києві від 17.05.2016 № 431 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позивача належить поновити на посаді заступника начальника управління поліції - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції, як незаконно звільненого працівника.

В частині позовних вимог про стягнення з ГУ НП у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, з урахуванням положень Порядку № 100 та листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», позивачу належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2016 (наступний день за днем звільнення) по 22.06.2016 (дата ухвалення судом рішення), виходячи з кількості робочих днів вимушеного прогулу у травні 2016 року - 10, у червні 2016 року - 15, що у загальному розмірі становить 25 днів х 262,49 грн. (середньоденний заробіток позивача) = 6562,25 грн.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Беручи до уваги наведені процесуальні норми суд вважає, що постанова в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 17.05.2016 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідачі як суб'єкти владних повноважень не надали суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх заперечення, і не довели правомірності своїх дій, рішень та наказу.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

Водночас, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Національної поліції у м. Києві в частині включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню; визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо проведення атестування ОСОБА_1; визнання протиправним та скасування рішення (висновку) Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом від 22.12.2015 № 2; визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.05.2016 № 431 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника управління - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 17.05.2016; стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у розмірі 6562,25 грн.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Національної поліції у м. Києві в частині включення ОСОБА_1 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо проведення атестування ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене протоколом від 22.12.2015 № 2.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.05.2016 № 431 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника управління - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 17.05.2016.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у розмірі 6562,25 грн. (шість тисяч п'ятсот шістдесят дві гривні 25 коп.).

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника управління - начальника відділу кримінальної поліції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 17.05.2016 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко