Справа № 826/2526/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Київ К/800/40738/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Іваненко Я.Л.,

Мойсюка М.І.,

за участю секретаря Лопушенко О.В.,

за участю: представника відповідача (Міністерства оборони України) Калюжного А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства оборони України, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) просив: визнати протиправними дії Виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо розгляду та затвердження протоколу засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 14.08.2014р. №54 (розподілу житла у гарнізоні м.Києва), яким погоджено список розподілу постійного житла у новобудові за адресою: АДРЕСА_2; визнати відсутність компетенції (повноважень) Виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо затвердження рішення Міністра оборони України від 18.09.2014р. №1351/з щодо забезпечення позивача квартирою за адресою: АДРЕСА_1; визнати нечинним п.8.6 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 27.10.2014р. №290 щодо непогодження розподілу позивачу квартири за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Виконавчий комітет Чернігівської міської ради видати на підставі рішення Міністра оборони України від 18.09.2014р. №1351/з позивачу ордер для вселення в зазначену квартиру; визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення позивача житлом як інваліда війни третьої групи в строк з 16.10.2006р. по 16.10.2008р.; зобов'язати Міністерство оборони України вжити заходів щодо виконання рішення Міністра оборони України від 18.09.2014р. №1351/з щодо забезпечення позивача квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015р., провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Приймаючи вказане рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, оскільки виникли із житлових відносин.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідачі в письмових запереченнях на касаційну скаргу просили залишити останню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки вони, на їх думку, ухвалені відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що Київським квартирно-експлуатаційним управлінням розподілено ОСОБА_5 для постійного проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Список розподілу постійного житла у новобудові за адресою: АДРЕСА_2 затверджено протоколом розподілу житла у гарнізоні м.Києва №54 від 14.08.2014р., погоджено головою житлової комісії гарнізону м.Києва та начальником гарнізону м.Києва, завізовано помічником начальника гарнізону з правової роботи, перевірено на відповідність вимогам законодавства Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, Міністерством оборони України та Комісією з контролю за розподілом житла в гарнізоні Збройних Сил України.

Київським квартирно-експлуатаційним управлінням подано до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради затверджений Міністром оборони України список розподілу жилої площі для постійного проживання у Чернігівському гарнізоні за адресою: АДРЕСА_2 для видачі ордеру.

Проте, Виконавчий комітет Чернігівської міської ради ордер не видав, натомість своїм рішенням №290 від 27.10.2014р. відмовив у затвердженні протоколу засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 14.08.2014р. №54, а отже, на думку позивача, позбавив його законного права на отримання житла; водночас, Міністерством оборони України не вжито заходів щодо оскарження вказаного рішення у встановленому законом порядку.

Систему нормативно-правових актів, що регулюють житлові відносини в Україні, складають: Конституція України, Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК УРСР), Цивільний кодекс України, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інші закони, укази Президента України; постанови Кабінету Міністрів України та інші нормативно-правові акти.

Відповідно до ст.3 ЖК УРСР житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановили суди, спірні правовідносини між ОСОБА_5 та відповідачами виникли в зв'язку з незабезпеченням його житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 та п.7 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4 КАС України).

За змістом статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Частиною ж 1 ст.15 ЦПК України прямо передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що торкаються житлових прав та інтересів громадян і організацій.

При цьому, поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла у зв'язку з проходженням публічної служби, оскільки зазначена норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду України від 02.12.2014р. у справі №21-530а14, від 16.12.2015р. у справі №6-2139цс15, від 23.02.2016р. у справі №21-6551а15.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Підсумовуючи наведене й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суддів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, враховуючи, що правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до прийняття неправильного рішення, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Іваненко Я.Л.

Мойсюк М.І.