Справа № 826/13153/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Ткачук М.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністра фінансів України Яресько Н.Е. про зобов"язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністра фінансів України Яресько Н.Е., в якому просив:

зобов'язати Міністра фінансів України Яресько Н.Е. терміново надати позивачу відповідь на заяву, яка надіслана в Міністерство фінансів України 21.04.2015 року та доставлена в Міністерство фінансів України 23.05.2015 року;

стягнути з Міністра фінансів України Яресько Н.Е. (Міністерства фінансів України) на користь позивача в рахунок нанесеної моральної шкоди 800 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить Постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким адміністративний задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача щодо правомірності реєстрації заяви, надання відповіді на заяву у строк, що перевищує встановлений законодавством, а також не надсилання відповіді на його адресу.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, ознайомившись із наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходи з того, що, не зважаючи на те, що заява отримана уповноваженим представником Відповідача 23.04.2015 року, а зареєстрована 27.05.2015 року, Відповідач правомірно надав відповідь на заяву 11.06.2015 року, також, суд зазначив про необґрунтованість розміру заявленої моральної шкоди.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується лише частково, зважаючи на наступне.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Міністра фінансів України Яресько Н.Е. з листом від 20.04.2015 року (а.с. 139-144).

Згідно зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення уповноважена особа за довіреністю Гончар отримав зазначену заяву позивача 23.04.2015 року (а.с. 3).

Однак, із копії заяви ОСОБА_2 вбачається, що Міністерством фінансів України вказана заява була зареєстрована лише 27.05.2015 року за вих..№23-1570.

В матеріалах справи наявна відповідь Міністерства фінансів України 11.06.2015 року №31-13030-03/23-1370/1439 на заяву ОСОБА_2 від 20.04.2015 року №23-1570 (відповідь надана Першим заступником Міністра І. Уманським).

Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне перейти до нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В ч. 1 ст. 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся із заявою.

Частиною 2 ст. 3 Закону №393/96-ВР встановлено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Також, ч.1 ст. 5 Закону №393/96-ВР передбачає, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Зі змісту ч. 4 ст. 15 Закону №393/96-ВР слідує, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону №393/96-ВР встановлено, що Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

знайомитися з матеріалами перевірки;

подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Статтею 20 Закону №393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Однак, як уже зазначалось вище, з матеріалів справи випливає, що згідно зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення заяву ОСОБА_2 від 20.04.2015 року було отримано уповноваженою особою відповідача 23.04.2015 року.

Однак, ознайомившись з копією заяви ОСОБА_2 від 20.04.2015, яка була надана представником відповідача, колегією суддів встановлено, що зазначена заява зареєстрована Міністерством фінансів України, як вхідна кореспонденція лише 27.05.2015 року за №23-1570.

Представником Відповідача ні в письмових запереченнях, ні в усних поясненнях не надано інформації щодо місця перебування заяви ОСОБА_2 від 20.04.2015 року у період з дати отримання до дати її реєстрації, у якості вхідної кореспонденції.

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідь на заяву Відповідачем таки надана, що підтверджується листом від 11.06.2015 року№31-13030-03/23-1370/1439.

Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення вказаної відповіді на адресу заявника, сам ОСОБА_2 зазначає, що ніякої відповіді від Міністра фінансів не отримував.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи із загальних принципів адміністративного судочинства, саме Відповідач як суб'єкт владних повноважень повинен довести, що відповідь від 11.06.2015 року№31-13030-03/23-1370/1439 надсилалась ОСОБА_2, однак дана обставина Міністерством фінансів України не доведена.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоречність зобов'язання Відповідачеві надати відповідь на заяву, однак, зауважує про необхідність вийти за межі позивних вимог з метою захисту порушених прав Позивача, оскільки відповідь на заяву надана з порушенням встановлених законодавством строків, крім того не надіслана заявникові.

Відповідно до ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог і визнати протиправними дії Міністерства фінансів України щодо порушення строків розгляду заяви ОСОБА_2 і зобов'язати Відповідача у найкоротші терміни надіслати відповідь на звернення ОСОБА_2

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на слідуюче.

Частина 2 ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів зауважує, що особливість моральної шкоди полягає в тому, що вона має немайновий характер та може полягати у фізичному болі та/або стражданнях фізичної особи, а також інших негативних наслідках немайнового характеру, які було спричинено внаслідок приниження честі, гідності фізичної особи та ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також інших протиправних діянь.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року №4, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до аналогічного висновку з висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував підставу відшкодування йому моральної шкоди, оскільки не надав жодного доказу, який би підтверджував заподіяння такої шкоди, в зв'язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 800 000 грн. не підлягає задоволенню.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі частково знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, не враховано всі обставини справи, тому підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно до статті 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів. -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року -скасувати, прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Міністра фінансів України Яресько Н.Е. про зобов"язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково, вийшовши за межі позовних вимог.

Визнати протиправними дії Міністерства фінансів України щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву ОСОБА_2 від 20.04.2015 року №23-1570.

Зобов'язати Міністерство фінансів України надіслати на адресу ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 88009) відповідь на заяву від 11.06.2015 року №31-13030-03/23-1370/1439.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю.Кучма

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.