Справа № 813/1015/16
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року № 813/1015/16

об 12 год. 15 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/1015/16 за адміністративним

позовом ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2
до Головного управління Національної поліції у Львівській області, представник - Мисак О.В. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, представник - Мисак О.В. Управління ДАІ Головного управління МВС України у Львівській області, представник - Блонський О.Л.
про визнання протиправними дій, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління ДАІ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в якому із врахуванням заяви про зміну та збільшення позовних вимог від 16.05.2016 року просила:

- Визнати протиправними дії Головного управління МВС України у Львівській області та Управління ДАІ ГУМВС України у Львівській області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста сектору фінансово-економічного забезпечення управління ДАІ ГУМВС за п.1 ст.40 КЗпП України (через скорочення штатів) шляхом видання Головним управлінням МВС України у Львівській області наказу №826 о/с від 06.11.2015 року та порушення строків розрахунку при звільненні;

- Стягнути солідарно з Головного управління МВС України у Львівській області та УДАІ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення 06.11.2015 року по 06.05.2016 року у сумі 8268.00 грн. та середню заробітну плату у розмірі 1378,00 грн. з 06.05.2016 року по день фактичного розрахунку;

- Стягнути солідарно з Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління МВС України у Львівській області та УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає її звільнення із займаної посади незаконним та безпідставним, оскільки позивача звільнили з роботи під час перебуванні у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку шляхом видачі наказу №826 о/с від 06.11.2015 року. Також відповідачами порушено строки розрахунків з позивачем як із звільненим працівником. Вказані незаконної дії відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила суд позов задоволити повністю.

Позиція відповідачів - Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління МВС України у Львівській області викладена у запереченнях на адміністративний позов, у яких вказано, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», визначено перелік територіальних органів що ліквідуються, в тому числі ГУМВС України у Львівській області, та структурний підрозділ ГУМВС де проходила службу позивач. Згідно Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ст. ст. 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2014 року № 401, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», МВС України видано наказ від 30.10.2015 року № 1322 щодо ліквідації ГУМВС та його структурних підрозділів відповідно. Вищезазначеним наказом МВС утворено ліквідаційну комісію ГУМВС в т.ч. і структурних підрозділів ГУМВС України, їх головою призначено відповідних осіб, на яких покладено обов'язки здійснення передбачених законодавством заходів щодо ліквідації територіального органу як юридичної особи.

Наказом ГУМВС України у Львівській області від 06.11.2015 року № 826 о/с ОСОБА_1, спеціаліста СФЗ УДАІ ГУМВС України у Львівській області 06.11.2015 року правомірно звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України - через скорочення штатів.

Згідно ч. 3 ст. 184 КАС України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Позивач працювала на посаді спеціаліста СФЗ УДАІ ГУМВС, яке є окремою юридичною особою та було лише структурним підрозділом ГУМВС заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась в даній установі в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, та вини останнього в її заподіянні.

Однак позивачем не обґрунтована вимога про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі і не зазначено докази, що підтверджують такі обставини.

Представник вказаних відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечила повністю, просила суд в задоволені позову відмовити повністю.

Позиція Відповідача - УДАІ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області викладена у запереченні на адміністративний позов. Відповідач проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити повністю, з підставу, що УДАІ ГУМВС України у Львівській області є органом, що перебуває у подвійному підпорядкуванні. З питань службової діяльності, в тому числі щодо призначення та звільнення працівників зі служби в органах внутрішніх справ, прийняття та звільнення з роботи, УДАІ ГУМВС України у Львівській області належало до структури ГУМВС України у Львівській області. Обов'язкові при звільнення виплати працівникам проводились виключно на підставі наказів ГУМВСУ у Львівській області в межах наявного бюджетного фінансування.

Разом з тим, УДАІ підпорядковане Департаменту ДАІ МВС України, входить до фінансової мережі ДДАІ МВС України, який розподіляє бюджетні асигнування та визначає кошториси на поточний рік підрозділів ДАІ України.

Виплата одноразової грошової допомоги працівникам при звільненні з органів внутрішніх справ проводиться за відповідним кошторисним призначенням (КЕКВ 2112 для атестованих працівників, КЕКВ 2111 для держслужбовців та вільного найму).

06.11.2015 року на виконання прикінцевих положень Закону України «Про національну поліцію», у зв'язку з ліквідацією юридичної особи ГУМВСУ у Львівській області, яка проводилась відповідно до постанови КМУ від 16.09.2015 року за № 730, усі працівники УДАІ ГУМВС України у Львівській області були звільнені з роботи за скороченням штатів.

30.11.2015 року згідно наказу МВС України за №1532, прийнято рішення про ліквідацію юридичної особи УДАІ ГУМВС України у Львівській області.

Лише 09.12.2015 року ліквідаційна комісія УДАІ ГУМВС України у Львівській області юридично отримала можливість підписувати фінансові документи та проводити фінансові розрахунки.

В лютому 2016 року УДАІ ГУМВС України у Львівській області виділялись асигнування за кошторисним призначенням КЕВК 2112, 2111, але суми, які надійшли на розрахунковий рахунок, були недостатніми для проведення виплати одноразової грошової допомоги та компенсацій за невикористані відпустки усім звільненим працівникам.

ОСОБА_1 на дату звільнення (06 листопада 2015 року) перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку (згідно наказу ГУ МВС України у Львівській області №255 о/с від 12.06.2013 року)

При розрахунку 06.11.2015 року ОСОБА_1 були нараховані належні їй виплати: вихідну допомогу у розмірі посадового окладу 1378,00 грн. (Одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок), також нараховано грошову компенсацію за частину невикористаної відпустки за 2010 рік у кількості 24 календарних днів в сумі 1102,40 грн. (Одна тисяча сто дві гривні 40 копійок).

Після надходження відповідного фінансування, на розрахункову картку (на руки) відповідно до платіжного доручення №9 від 10.03.2016 ОСОБА_1 перераховано 1996,72 грн. (1378,00 грн. вихідної допомоги, 1102,40 грн. компенсації за частину невикористаної відпустки, при цьому із загальної суми вирахувано 1,5% військового збору в сумі 37,21 грн. та 18% податку з доходів фізичних осіб в сумі 446,47 грн.

Позивач отримала належні їй суми при звільненні з роботи із затримкою, однак це не пов'язано з діями чи бездіяльністю службових осіб УДАІ ГУМВС України у Львівській області, оскільки особи з правом першого та другого підпису були звільнені з роботи одночасно з позивачем і до 09.12.2015 року жодні розрахунки взагалі не могли проводитись. В подальшому, розрахунки із звільненими працівниками проводились в порядку черговості, невідкладно після збільшення кошторисних призначень та виділення від МВС України додаткового фінансування. Стягнення з УДАІ ГУМВС України коштів по відшкодуванню майнової та моральної шкоди є безпідставним, а сума такої шкоди належним чином не обґрунтована.

Представник вказаного відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, надав суду додаткові пояснення та докази, просив суд в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

12.06.2013 року начальником ГУМВС України у Львівській області прийнято наказ № 255 о/с, яким згідно ст. 18 Закону України «Про відпустки» надано позивачу відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею-3 річного віку, з 14 червня 2013 року до 16 лютого 2016 року.

06.11.2015 року начальником ГУМВС України у Львівській області прийнято наказ № 826 о/с, яким позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 1 ст. 40 КЗпП України /через скорочення штатів/ виплативши їй грошову компенсацію за частину невикористаної відпустки за 2010 рік у кількості 24 календарних дні та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, з 06.11.2015 року.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про відпуски», Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року та «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29.07.1991 року, КАС України.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

Згідно ст. 18 цього ж Закону, після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.

Згідно п. 8 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Згідно п. 10 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються подання чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу.

Судом не враховуються позовні вимоги в частині щодо визнанням протиправними дії Головного управління МВС України у Львівській області та Управління ДАІ ГУМВС України у Львівській області про звільнення позивача шляхом видання наказу №826 о/с від 06.11.2015 року та порушення строків розрахунку при звільненні, оскільки завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Позивач звільнена не на підставі дій відповідача, а згідно рішення відповідача, яке позивачем не оскаржується, а порушення строків розрахунку при звільненні по суті є бездіяльністю, а не діями.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач помилилася в обраному способі захисту, а обґрунтованість заявлених вимог не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Судом не враховуються позовні вимоги позивача в частині солідарного стягнення з Головного управління МВС України у Львівській області та УДАІ МВС України у Львівській області на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення 06.11.2015 року по 06.05.2016 року у сумі 8268.00 грн. та середньої заробітної плати у розмірі 1378,00 грн. з 06.05.2016 року по день фактичного розрахунку, оскільки Головне управління МВС України у Львівській області не було розпорядником коштів щодо позивача, а щодо УДАІ МВС України у Львівській області, суд зазначає:

Згідно п. 2 абз. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року за №100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього ж Порядку.

Згідно п. 4 абз. 3, цього ж Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

10.03.2016 року на розрахункову картку позивача, згідно платіжного доручення №9 перераховано 1996,72 грн. (1378,00 грн. вихідної допомоги, 1102,40 грн. компенсації за частину невикористаної відпустки, при цьому із загальної суми вирахувано 1,5% військового збору в сумі 37,21 грн. та 18% податку з доходів фізичних осіб в сумі 446,47 грн., що представником позивача не заперечувалось.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки обґрунтованість таких не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Також судом не враховуються позовні вимоги про солідарне стягнення з Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління МВС України у Львівській області та УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., оскільки під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві по позивача в частині позовних вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Лише факт, протиправного на думку позивача звільнення, не є беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Позивач не оспорює звільнення та не має наміру поновлюватись на посаді, а її вимоги по суті є майновими, що спростовує заподіяння позивачу немайнової шкоди.

Зазначена позиція суду, повністю узгоджується із позицією Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки обґрунтованість таких не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Згідно ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Факт не своєчасної виплати позивачу всіх сум, що їй належали в день звільнення сторонами у справі не заперечується, належних та допустимих доказів відсутності вини відповідачем УДАІ ГУ МВС України у Львівській області суду не надано, відтак вказаний відповідач зобов'язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки невиплати належних їй сум починаючи з 06.11.2015 року по день фактичного розрахунку 10.03.2016 року.

Зазначена позиція суду повністю узгоджується із позицією ВС України викладеною у постановах від15.09.2015 року та від 25.05.2016 року.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162 КАС України, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління ДАІ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій, стягнення коштів, задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 94 КАС України, судові витрати та витрати на правову допомогу покладають на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Зобов'язати управління ДАІ Головного управління МВС України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки невиплати належних їй сум по день фактичного розрахунку.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова у повному обсязі складена 21.06.2016 року.

Суддя Гавдик З.В.