Справа № 805/5093/15-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 р. Справа №805/5093/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 15 год 05 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця I.О., при секретарі судового засідання Белікові Д.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України в Донецькій області, Артемівського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання дій неправомірними, скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді, стягнення грошових коштів, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії

за участю:

позивача: ОСОБА_1

відповідача 1,4: - Задоєнко О.В. (за довір.)

відповідача 2,3: - Куюжуклу О.П. (за довір.)

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління національної поліції України в Донецькій області (відповідач 1), Артемівського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області (відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України № 354о/с по особовому складу в частині звільнення з органів внутрішніх справ: у запас Збройних сил за п. 64 "Г", через скорочення штатів, лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-221912), слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського МВ з 06 листопада 2015 року;

- зобов'язати ГУ НП в Донецькій області та Артемівський відділ НП ГУНП в Донецькій області виконати вимоги Розділу ХI "Прикінцеві та перехідні положення" п.9, п.10, згідно Закону України "Про Національну поліцію" та згідно вищевказаного надати змогу з діючими співробітниками пройти переатестацію та поновити на посаді слідчого Артемівського відділу ГУ НП в Донецькій області;

- стягнути з Артемівського відділу ГУ НП України в Донецькій області (а у разі реорганізації Артемівського МВ, з його правонаступника) невиплачену заробітну плату у вигляді грошового забезпечення за період з 27 лютого 2015 року по 09 листопада 2015 року і розрахувати суму, що підлягає виплаті.

- виплатити грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду справи позивачем до суду надано уточнений адміністративний позов, в якому остання просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України № 354о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій областілейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-221912)з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 (М-221912),лейтенанта міліції на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області або на рівнозначній посаді в поліції;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п.9Розділу ХI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" у Артемівському відділенні поліції Донецького відділення поліції та видати з цього приводу відповідний наказ;

- зобов'язати стягнути з Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 27.02.2015 року по 03.11.2015 року;

- стягнути та нарахувати з Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 18.05.2016 року;

- стягнути з Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області 30000 грн. завданої моральної шкоди.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29.01.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Артемівський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач 3), Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач 4).

Ухвалою суду від 24.02.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що наказами МВС України №879о/с від 11.08.2014 року, №1667 від 26.08.2014 р. її звільнено з органів внутрішніх справ за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. Проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.02.2015 року по справі №826/16481/14 зазначені накази в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності- звільнення з посади тазвільнення позивача з органів внутрішніх справ скасовано та поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2015 року вказану постанову від 26.02.2015 року залишено без змін.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року №331о/с позивача поновлено на попередній посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського міського відділу з 27.08.2014 року. Позивач зазначає, що 05 листопада 2015 року її викликано співробітниками кадрового підрозділу Артемівського МВ для ознайомлення з наказом, де цього ж дня ознайомлено з наказом про поновлення на посаді. 06 листопада 2015 року наказом №354о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року через скорочення штатів. Позивач вважає, що наказ про її звільнення від 06.11.2015 року не відповідає положенням діючого законодавства України, оскільки 05.11.2015 року нею було подано рапорт щодо звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) та заяву про прийняття до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, однак, даний рапорт та заява не були розглянуті відповідачами. Крім того, позивач наголошує, що її не було попереджено за два місяці про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів та не було запропоновано іншу посаду. Також, позивач вказує на те, що внаслідок затримки відповідачем поновлення позивача на посаді відповідно до рішення суду від 26.02.2015 року, на її користь підлягає стягненню грошове забезпечення за період з 27.02.2015 року по 09.11.2015 року.Також, позивач вважає, що незаконними діями відповідача їй заподіяно значну моральну шкоду, оскільки вищезазначені обставини спричинили порушення нормальних життєвих зв'язків та породили невпевненість у майбутньому.

На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача, окрім пояснень, наданих у судовому засіданні, надав також письмові заперечення, в обґрунтуванні яких зазначив, що позивач проходила службу в ОВС з 12.08.2008 року по 06.11.2015 року. Остання посада - слідчий відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області. 06.11.2015 року позивачем на ім'я начальника ГУМВС України в Донецькій області подано рапорт про прийняття її до Національної поліції України. 06.11.2015 року наказом №354о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС через скорочення штатів. Того ж дня, на ім'я ОСОБА_1 було надіслано листа, яким проінформовано про її поновлення на посаді згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області, а також стосовно скорочення з посади. Також, відповідач вказує на те, що працівники міліції, які, зокрема, не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Оскільки ОСОБА_1 не було прийнято в тримісячний термін після офіційного оприлюднення Закону України «Про національну поліцію», її звільнено за скороченням штатів. Також, зауважив, що звільнення через скорочення штатів не позбавляє позивача права прийняти участь в конкурсному відборі на посади поліцейських згідно з нормами Закону України «Про національну поліцію». Крім того, відповідач зазначає, що Національна поліція за своїм статусом є новоствореним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі положень Закону України «Про міліцію», тому зобов'язання іншої юридичної особи поновити на службі працівника, який не проходив у ній службу, буде суперечити законодавству. Також, відповідач зазначає, що з матеріалів справи не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між звільненням позивача та шкодою, заподіяною здоров'ю, та не підтверджено відповідними документами закладів охорони здоров'я, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди є необґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачі 2, 4 позовні вимоги не визнали, надали до суду письмові заперечення проти позову, аналогічні запереченням відповідача 1. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи до судового засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Оскільки сторони не заперечували проти розгляду справи у відсутності третьої особи, а також враховуючи приписи ст. 128 КАС України, суд приходить до висновку, що неявка третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представниківсторін в судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходила службу в органах внутрішніх справ з 12.08.2008 року по 06.11.2015 року. Остання займана посада - слідчий відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, в званні «лейтенант міліції» (т.1 а.с. 15-18).

В серпні 2014 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.02.2015 року по справі №826/16481/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України №879 від 11.08.2014 р. в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - звільнення з посади слідчого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України на підставі п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України №1667 о/с від 26.08.14 р. в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України на підставі п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області.

Зобов'язано Артемівський міський відділ (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 11 серпня 2014 року по 25 серпня 2014 року.

Стягнуто з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (з 26 серпня 2014 року по 26 лютого 2015 року) у розмірі 22098,39 грн. (двадцять дві тисячі дев'яносто вісім гривень 39 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3542,95 грн. (три тисячі п'ятсот сорок дві гривні 95 коп.) звернуто до негайного виконання (т.1 а.с. 19-26).

Артемівським міським відділом (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) 07 вересня 2015 року листом №22358 до Артемівського міського центру зайнятості надано інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, передбачене на листопад 2015 року (т.2 а.с.61-63).

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року №331о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області з 27.08.2014 року (т.1 а.с. 37).

05 листопада 2015 року позивачем складено рапорт на ім'я начальника ГУМВС України в Донецькій області з проханням її звільнення з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» Положення у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства та відомства з 05 листопада 2015 року. Вказаний рапорт отримано ОСОБА_4 05.11.2015 року (т.1 а.с. 28).

06 листопада 2015 року ОСОБА_1 складено заяву на ім'я начальника ГУНП Донецької області щодо прийняття її на службу до поліції та призначення на посаду слідчого відділу Артемівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Вказана заява відповідно до відмітки на ньому отримана ОСОБА_4 05.11.2015 року (т.1 а.с. 29).

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року №354о/с позивача звільнено із займаної посади за п. 64 «г» Положення (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року (т.1 а.с. 36).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Відповідно до ст.1 Закону № 580-VІІІ Національна поліція України (далі - поліція)- це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Разом з тим, приписами п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Згідно п.10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до пп. "г" п.64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI. Водночас, ті працівники, які відмовились від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачами не здійснено її повідомлення про можливе скорочення штатів та звільнення з органів внутрішніх справ.

Проте, суд зазначає, що позивач вважається попередженим про звільнення через скорочення штатів в силу закону, тобто з дня опублікування Закону №580-VІІІ.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на норми КЗпП України щодо порядку вивільнення працівників, адже, як вже зазначалось судом, норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, тоді як дані обставини чітко врегульовано Законом № 580-VІІІ.

Водночас, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015 р. № 730 ліквідовано як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичих осіб-підприємців України ГУМВС в Донецькій області перебуває в стані припинення.

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Згідно з частиною 1 статті 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами.

Суд зазначає, що ліквідація підприємства, установи, організації є одним з видів змін в організації виробництва. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

У разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до п. 4 ч. 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, суд наголошує на тому, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до Закону №580-VІІІ не є обов'язком роботодавця.

В той же час, суд критично відноситься до тверджень ОСОБА_1 про наявність у неї переважного права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ через існування великого досвіду роботи та відповідних заохочень за період служби, оскільки діючим законодавством не встановлено саме таких критеріїв для прийняття на службу в поліцію.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що національна поліція України за своїм статусом є новоствореним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі положень Закону України «Про міліцію».

Законом України «Про Національну поліцію» передбачено, що комплектування поліції здійснюється на підставі конкурсного набору за рахунок осіб, які відповідають категоріям вимог, необхідних та встановлених для служби в поліції, внаслідок чого набір до поліції здійснюється на конкурсних засадах, автоматичного перепризначення колишніх працівників міліції не передбачено.

Тобто, звільнення позивача зі служби в міліції не виключає його права як громадянина, який виявив бажання проходити службу в поліції, на загальних підставах пройти необхідну процедуру для зарахування на службу.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на наявність власноруч написаного нею рапорту про звільнення з органів внутрішніх справ за переведенням до поліції суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи позивачем в судових засіданнях заявлялись клопотання про допит в якості свідків: начальника відділу кадрового забезпечення Артемівського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_5, інспектора кадрового забезпечення Артемівського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_4 та колишніх співробітників Артемівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які вмотивовані тим, що останні обізнані про фактичні обставини, що відбулись при написанні позивачем рапортів на звільнення та прийняття до поліції.

Представники відповідачів в судових засіданнях заперечували проти задоволення клопотань позивача про допит в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з підстав їх необґрунтованості.

Судом задоволені клопотання позивача та допитано в якості свідківначальника відділу кадрового забезпечення Артемівського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_5, інспектора кадрового забезпечення Артемівського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_4 та колишніх співробітників Артемівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6 і ОСОБА_7 У відповідності до приписів КАС України, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 склали присяги свідків та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України. Свідкам роз'яснено приписи ст. 63 Конституції України про те, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Про зазначені обставини ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 складено розписки.

З пояснень свідків в судовому засіданні встановлено, що 05.11.2015 року та 06.11.2015 року ОСОБА_1 знаходилась у Артемівському МВ ГУМВС України в Донецькій області разом з іншими співробітниками. Так, свідками пояснено, що 05.11.2015 року на адресу Артемівського МВ надійшли зразки заповнення документів, необхідних для переведення до органів поліції. Позивач разом з іншими співробітниками прибула до міського відділу для написання відповідних рапортів.

Стосовно наявності на заяві ОСОБА_1 від 06.11.2015 року стосовно прийняття її до поліції відмітки про прийняття даної заяви 05.11.2015 року свідок ОСОБА_4 пояснила, що вказана заява, а також рапорт щодо звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переведенням за підпунктом «з» пункту 64 Положення №114, були надані до відділу кадрового забезпечення позивачем у двох примірниках, на другому з яких попрохала проставити відмітку про їх прийняття, що й було зроблено свідком. Після написання відповідних рапорту та заяви позивач, як вказує свідок ОСОБА_5, забрала їх для підписання начальником. Проте від начальника Артемівського МВ ОСОБА_5 вказані рапорти не отримувала. При цьому, як зазначають свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4, всі співробітники Артемівського МВ звільнені з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року. У зв'язку з тим, що мало місце неправильне написання позивачем дати її звільнення у рапорті від 05.11.2015 року, Артемівським МВ не було прийнято вказаний рапорт та відповідно й заяву про прийняття до Поліції для подальшого виконання. Також, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зауважили на те, що співробітники міськвідділу намагались повідомити в телефонному режимі позивача про необхідність прибуття до Артемівського МВ для виправлення помилок при написані вказаного рапорту, проте остання на дзвінки не відповідала. Поясненнями свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 також підтверджено, що ОСОБА_1 перебувала у міському відділі 05.11.2015 року та 06.11.2015 року та писала рапорти за встановленими зразками для переведення до поліції. Також, свідки не спростували наявність великої кількості помилок, здійснених іншими співробітниками при написанні даних рапортів, в частині, зокрема, невірного зазначення дати звільнення останніх з органів внутрішніх справ.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги показання, надані свідками в судових засіданнях, суд вважає підтвердженим факт написання позивачем рапорту на звільнення з органів внутрішніх справ за пп. «з» п.64 Положення №114 та заяви про прийняття її на службу до поліції, втім суд приймає до уваги зауваження представників відповідачів стосовно дати складання ОСОБА_1 рапорту щодо її звільнення з органів внутрішніх справ, внаслідок чого вказаний рапорт не прийнято до уваги співробітниками Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області.

В той же час, суд звертає увагу на приписи Закону України «Про національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, які визначають право керівників підрозділів національної поліції прийняття на службу до поліції шляхом видання відповідних наказів про призначення працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції за їх згодою та за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, а не їх безпосередній обов'язок.

До того ж суд зауважує, що діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не врегульовано порядок розгляду заяв та рапортів співробітників органів внутрішніх справ щодо їх звільнення з органів внутрішніх справ та прийняття на службу до органів поліції, та обов'язку прийняття керівниками структурних підрозділів органів внутрішніх справ відповідних рішень або вчинення певних дій за результатами розгляду таких заяв або рапортів, внаслідок чого у суду відсутні підстави для визнання таких рішень або дій протиправними.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обґрунтованості визнання спірного наказу від 06.11.2015 року № 354 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ через скорочення штатів протиправним та відсутність підстав для його скасування.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ГУМВС України в Донецькій області при прийнятті оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 № 354 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З приводу визнання судом необґрунтованими позовних вимог позивача про скасування наказу в частині її звільнення з органів внутрішніх справ, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поновлення на попередній посаді та стягнення на її користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 07.11.2015 року по 18.05.2016 року, оскільки вказані позовні вимоги є похідними від зазначених.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині її поновлення на рівнозначній посаді в поліції та зобов'язання Головного управління Національної поліції України в Донецькій області розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу ХI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" у Артемівському відділенні поліції Донецького відділення поліції та видати з цього приводу відповідний наказ, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось раніше, національна поліція України за своїм статусом є новоствореним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі положень Закону України «Про міліцію».

Законом України «Про Національну поліцію» передбачено, що комплектування поліції здійснюється на підставі конкурсного набору за рахунок осіб, які відповідають категоріям вимог, необхідних та встановлених для служби в поліції, внаслідок чого набір до поліції здійснюється на конкурсних засадах, тобто автоматичного перепризначення колишніх працівників міліції не передбачено.

Таким чином, звільнення позивача зі служби в міліції не виключає його права як громадянина, який виявив бажання проходити службу в поліції, на загальних підставах пройти необхідну процедуру для зарахування на службу.

Суд зазначає, що оскільки Головне управління Національної поліції України в Донецькій області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, беручи до уваги те, що позивач не проходила службу у підрозділах Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є необґрунтованими.

Крім того, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині фактично є не способом поновлення порушеного права, а вказівкою про необхідність вчинення відповідачем дій при вирішенні у майбутньому питання щодо працевлаштування позивача, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Артемівський МВ ГУМВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити їй грошове забезпечення за період з 27.02.2015 року по 03.11.2015 року суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивача постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.02.2015 року поновлено на посаді з 27.08.2014 року. Рішення суду в зазначеній частині звернуто до негайного виконання.

Проте, зазначене судове рішення фактично було виконано лише наказом ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року № 331 о/с.

У зв'язку з несвоєчасним винесенням наказу ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року в частині поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ України, Артемівським МВ здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації грошового забезпечення за період з 27.02.2015 року по 31.10.2015 року в розмірі 8329,72 грн. Тобто факт наявності у позивача права на виплату їй грошового забезпечення за вказаний період не є спірним між сторонами.

Втім, спірною між сторонами є сума зазначеної компенсації грошового забезпечення, яка підлягає сплаті за вказаний період.

Щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, з постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.02.2015 року по справі № 826/16481/14 вбачається, що судом розраховано середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1, яке складає 168,69 грн.

Враховуючи те, що останніми двома повними місяцями служби позивача є червень 2014 року та липень 2014 року, суд при розрахунку грошового забезпечення за період з 27.02.2015 року по 03.11.2015 року, що підлягає стягненню на користь позивача, виходить із суми середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі 168,69 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 27 лютого 2015 року по 03 листопада 2015 року з врахуванням ОСОБА_8 України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», складає 168 робочих днів (за винятком встановленого законодавством святкового дня - 14.10.2015 року).

Таким чином, сума грошового забезпечення за період з 27.02.2015 року по 03.11.2015 року, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 168,69 грн. * 168 днів = 28339,92 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач у вказаний період часу перебувала на обліку в Артемівському міському центрі зайнятості як безробітна, та відповідно до довідки останнього від 08.06.2016 року № 05/3304 в період березень-серпень 2015 року отримала допомогу по безробіттю у загальному розмірі 9873,48 грн.

З урахуванням зазначеного, на користь ОСОБА_1 підлягає виплаті 10136,72 грн. (28339,92 грн. - 9873,48 грн. - 8329,72 грн.).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн. суд зазначає наступне.

Оскільки правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди врегульовані лише загальними нормами та не регулюються спеціальним законодавством, суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, керується статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин частину другу ст. 23 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків

Згідно п. 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Відповідно до ст. 9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод яка, як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Оскільки під час провадження у даній справі позивачем не доведено, що йому спричинено моральну шкоду неправомірними діями відповідача, в задоволенні позову щодо стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 30000 грн. в якості моральної шкоди слід відмовити.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України в Донецькій області, Артемівського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання дій неправомірними, скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді, стягнення грошових коштів, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, а саме з 27 лютого 2015 року по 03 листопада 2015 року в сумі 10136 (десять тисяч сто тридцять шість) грн. 72 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 10 червня 2016 року в присутності позивача та представників відповідачів.

Повний текст постанови складено 15 червня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.