Справа № 2а/168/9/16,168/181/16а
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 р. Справа № 876/3396/16

Львівський апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р. М.,Улицького В. З.

за участю секретаря Кулик Т. Б.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу апеляційну скаргу Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області на постанову Старовижівського районного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року по справі №2а/168/9/16, 168/181/16а за позовом ОСОБА_1 до Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області про визнання дій протиправними і стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 28 березня 2016 року звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просить визнати дії Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області щодо несвоєчасної виплати заробітної плати при звільненні протиправними і стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18205,80 грн, а також на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує вимогами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Позивач зазначає, що кошти на виплату заробітної плати були. Вважає , що сесією сільської ради йому безпідставно двічі було відмовлено в прийнятті рішення про виплату допомоги на оздоровлення.

Постановою Старовижівського районного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано дії Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області щодо несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати при звільненні протиправними.

Стягнуто з Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12356,52 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначену постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач. У поданій апеляційній скарзі покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У апеляційні скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не є заробітною платою та не підпадає під дію частини 2 статті 233 КЗпП України, таким чином для звернення до суду із вимогою про стягнення такої суми застосовується строк звернення, передбачений адміністративним законодавством, зокрема відповідно до статті 99 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Позивач 16 лютого 2016 року отримав кошти, проте лише 28 березня 2016 року звернувся до суду за захистом своїх прав,тобто, на думку апелянта, позивач пропустив передбачений законодавством строк звернення до суду, тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Сторони явку своїх представників не забезпечили, хоч і були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що не перешкоджає слухати справу в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 листопада 2015 року позивача звільнено з посади сільського голови.

В день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, сума заборгованості становила 680,98 грн - компенсація за невикористані дні відпустки.

Повністю ця сума була виплачена 16 лютого 2016 року.

Розмір суми сторони ні на момент звільнення, ні під час судового розгляду не оспорювали.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з статтею 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей І, 12 Закону України «Про оплату праці» під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат; у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, до вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку застосовується тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня фактичного розрахунку зі звільненим працівником. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 6 квітня 2016 року в справі №6-409цс16.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено поважних причин несвоєчасної виплати заробітної плати, а відсутність коштів і необхідність заміни підписів посадових осіб у зв'язку із зміною керівника і бухгалтера,на які відповідач посилається як на причину несвоєчасної виплати, не є поважними причинами та не виключають відповідальності роботодавця.

Проаналізувавши матеріали справи та наведені вище законодавчі положення, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження наявності поважних причин невиплати заробітної плати при звільненні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача щодо невиплати є неправомірними.

Щодо твердження апелянта про пропущення позивачем передбаченого статтею 99 КАС України місячного строку звернення до суду і , як наслідок, наявності підстав для залишення заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивачем не було пропущено строку звернення до суду, оскільки до вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку застосовується тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня фактичного розрахунку зі звільненим працівником. Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного суду України від 6 квітня 2016 року в справі №6-409цс16.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Поліської сільської ради Старовижівського району Волинської області залишити без задоволення, а постанову Старовижівського районного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року по справі №2а/168/9/16, 168/181/16а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дати складення в повному обсязі.

Головуючий Кузьмич С. М.

Судді Гулид Р. М.

Улицький В. З.

Повний текст ухвали складено 17 червня 2016 року