Справа № 817/954/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

"31" травня 2016 р. № К/800/39838/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
на постановуРівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2015
ухвалуЖитомирського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2015
у справі №817/954/15
за позовомУправління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради
доДержавної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2015, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2015 у даній справі, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області форми «Ш» від 21.10.2014 № та №.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

З урахуванням відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду касаційної скарги в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем подано до фіскального органу податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 17.02.2014 за 2014 рік (нова звітна), в якій задекларовано суму податкового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки за червень та липень 2014 року по 74749,36 грн. за кожен з місяців; податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 19.05.2014 за 2014 рік (уточнююча), якою визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки за червень та липень 2014 року по 66928,43 грн. за кожний з місяців; також податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 26.06.2014 за 2014 рік (уточнююча), якою визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки за червень 2014 року в сумі 72960,50 грн. та за липень 2014 року в сумі 72960,50 грн.

На підставі акта перевірки про своєчасність сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності від 09.10.2014 №629 контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення форми «Ш» від 21.10.2014 №, яким визначено суму штрафу зі сплати орендної плати з юридичних осіб у розмірі 5455,48 грн. та №, яким визначено суму штрафу зі сплати орендної плати з юридичних осіб у розмірі 5468,70 грн.

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки відповідача про порушення позивачем пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України, оскільки позивачем було затримано сплату узгодженої суми грошового зобов'язання, нарахованої згідно нової звітної податкової декларації з плати за землю (орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 18.02.2014 № та уточнюючої податкової декларації з плати за землю (орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 26.06.2014 №, а саме: на 40 днів по строку сплати 30.07.2014 - погашено 08.09.2014 в сумі 17522,56 грн., на 9 днів по строку сплати 30.08.2014 - погашено 08.09.2014 в сумі 554,78 грн., на 23 дні по строку сплати 30.08.2014 - погашено 22.09.2014 в сумі 2000,00 грн., на 26 днів по строку сплати 30.08.2014 - погашено 25.09.2014 в сумі 3000,00 грн., на 30 днів по строку сплати 30.08.2014 - погашено 29.09.2014 в сумі 22000,00 грн., на 31 день по строку сплати 30.08.2014 - погашено 30.08.2014 в сумі 7820,93 грн., на 39 днів по строку сплати 30.08.2014 - погашено 08.10.2014 в сумі 2000,00 грн.

Судами також встановлено, що відповідач в порядку, встановленому пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України зараховував сплачені позивачем своєчасно узгоджені суми податкового зобов'язання за червень та липень 2014 року на погашення податкового боргу, що виник за попередні періоди (2009-2010 роки) згідно з черговістю його виникнення та незалежно від напряму сплати.

Внаслідок оскарження прийнятих відповідачем спірних рішень в адміністративному порядку, їх залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що, оскільки чинним законодавством України на час сплати позивачем узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за 2009-2010 роки податковий орган не був наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків, для першочергового погашення податкового боргу та виконання податкових зобов'язань у порядку календарної черговості їх виникнення, тому самостійне спрямовання ним сплачених платником податку сум у 2014 році у рахунок податкового боргу є неправомірним.

Судова колегія касаційної інстанції не погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, та висновки судів є суперечливими виходячи з наступного.

За правилами пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Пунктом 287.4 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що податкове зобов'язання з плати за землю, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

У той же час, в силу чинних з 01.01.2011 вимог пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України встановлено обов'язок контролюючого органу, у разі наявності у платника податків податкового боргу зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

При цьому, цим же пунктом законодавцем прямо передбачена заборона спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відтак, з набранням чинності Податкового кодексу України, чинним законодавством передбачено право органу державної податкової служби змінювати призначення платежу, самостійно визначеного платником податків, проте за наявності обов'язкової умови - наявність податкового боргу.

Як вже зазначено, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті в зв'язку з затримкою сплати позивачем узгодженої суми грошового зобов'язання на 30 та 40 календарних днів, що суперечить висновкам судів, які встановили, що відповідач зараховував сплачені позивачем кошти за 2009-2010 р.р., та неправильно встановивши правовідносини між сторонами, помилково застосував до встановлених правовідносин Закону України № 2181 «Про порядок погашення зоов'язань платників податків перед бюджетами та державними ціьовими фондами від 21.12.20000 р. № 2181.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. При цьому суди керувалися положеннями Закону № 2181 та зазначили, що встановлена пунктом 7.7 статті 7 цього Закону рівність бюджетних інтересів, яка зводиться до того, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях, не позбавляє платника як права самостійно визначити джерела погашення узгоджених податкових зобов'язань відповідно до пункту 7.1 статті 7 цього ж Закону, так і обов'язку самостійно сплатити суму податкового зобов'язання відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 цього ж Закону.

Втім у період виникнення правовідносин, які є предметом даного спору, цей Закон № 2181 втратив чинність, що виключає можливість застосування його положень при розв'язанні даного спору.

Для надання юридичного аналізу діям податкового органу із зарахування внесених платником платежів слід керуватися нормативними положеннями, які діяли на час сплати платником відповідних коштів та їх зарахування контролюючим органом, а саме - приписами ПК.

Відповідно до пункту 87.9 статті 87 ПК у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Наведений припис відповідає положенням пункту 131.2 статті 131 ПК, відповідно до якого при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов'язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), орган державної податкової служби самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

Таким чином, дії податкового органу з автоматичного спрямування сплачених платником коштів на погашення податкового боргу, виходячи з хронології його виникнення, є цілком законними. При цьому власне час виникнення податкового боргу (до момент набрання законної сили ПК або після цього) не має правового значення для виконання податковим органом розглядуваного обов'язку.

За правилами пункту 126.1 статті 126 ПК у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

А відтак для правильного вирішення даного спору судам слід було встановити об'єктивну наявність у платника податкового боргу з орендної плати на час сплати Управлінням поточних грошових зобов'язань у 2014 році, визначити суму та період виникнення такого боргу та, керуючись положеннями пункту 87.9 статті 87 ПК, перевірити спрямування вдповідачем внесених платником грошових коштів на оплату податкового боргу, по якому не сплинув 1095-денний строк давності, передбачений для стягнення (погашення) податкового боргу.

Наведені порушення судами норм матеріального і процесуального права, що виявилися у неправильному нормозастосуванні та у неповному встановленні обставин, які входять до предмета доказування у справі, є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для усунення вказаних недоліків.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 КАС, Вищий адміністративний суд України, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області задовольнити частково.

2. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 28.05.2015 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2015 у справі № 817/654/15 скасувати, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та не може бути переглянута Верховним Судом України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
М.В.Сірош