Справа № 2-а-2798/10/1570
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2011-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2011 р.Справа № 2-а-2798/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Кравця О.О. та Єщенка О.В.

при секретарі Ступак Ю.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Управління міграційної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2011 року за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення неправомірним, його скасування та зобов'язання надати статус біженця, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому позивач просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 07.04.2008 року №164-08, яким ОСОБА_3 ОСОБА_2 було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, нечинним з моменту його прийняття та зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_3 ОСОБА_2 статус біженця в Україні.

31.01.2011 з року за вхідним №2981/2011 до суду надійшли уточнення до адміністративного позову, які прийняті судом та в яких позивач просить врахувати допущені технічні помилки при зазначені прізвища, ім'я та по-батькові позивача та визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 07.04.2008 року №164-08. яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні неправомірним, скасувати його та зобов'язати Державний комітет країни у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 ОСОБА_2 статус біженця в Україні.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідно до рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 07.04.2008 року №164-08 на підставі абзацу п'ятого ст. 10 Закону України «Про біженців», позивачеві відмовлено в наданні статусу біженця. Позивач, не погоджується із прийнятим рішенням та вважає, що воно прийнято всупереч чинному законодавству, без врахування наявності у позивача цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціально групи та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні переконання, а отже наявні всі передбачені статтею 1 Закону України «Про біженців»умови для визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем відповідно до статті 1 конвенції про статус біженця 1953 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2011 року позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення неправомірним, його скасування та зобов'язання надати статус біженця в Україні - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 07 квітня 2008 року №164-08 про відмову в наданні статусу біженця громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняти рішення про надання громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_2 статус біженця в Україні.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, Управління міграційної служби в Одеській області в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із відмовою в задоволенні позовних вимог .

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2007 року громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_2 за національністю - курд, за віросповіданням мусульманин суніт, звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця. В обґрунтування зазначеної заяви позивач вказав, що є членом партії «Свобода Курдистану»та у зв'язку з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками національності, приналежності до певної соціальної групи та за політичними переконаннями вимушений був виїхати з країни громадянської належності. Відповідно до заповненої позивачем анкети, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження Алеппо, с. Матін, має середню освіту. На підтвердження встановлення особи позивачем до заяви про надання статусу біженця та заповненої анкети надано паспорт громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки № виданий 04.07.2004 року до Управління міграційної служби в Одеській області.

Аналіз отриманої від позивача та наявної в матеріалах справи інформації про позивача та про елементи переслідування дає підстави вважати, що він не відноситься до категорії біженця. На це вказують наступні обставини.

На територію України позивач прибув легально 17.02.2006 р. за туристичною візою, виданою посольством України в Ліванській республіці. Реєструвався у ВГІРФО УМВСУ в Одеській області. Подовження термінів реєстрації: 1) до 17.07.06 р.; 2) до 15.11.2006 р.; 3) до 17.02.2007 р. Незважаючи на те, що позивач повідомив, що прибув до України з метою отримання статусу біженця, до Управління міграційної служби в Одеській області він звернувся лише 13.03.2007 р.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 в заяві про надання статусу біженця повідомив, що основною причиною виїзду з ОСОБА_4 стали переслідування агентами ОСОБА_4 через його членство та активну діяльність в політичній партії «Свобода Курдистану».

Слід зазначити, що жодних документів, що підтверджують факти переслідувань, а також членства в партії «Свобода Курдистану»до Управління міграційної служби в Одеській області позивачем надано не було. Відповідно до п. 196 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 р. і Протоколу 1967 р., що стосуються статусу біженця) у випадку відсутності документальних доказів, що підтверджують клопотання заявника про надання статусу біженця, всі сумніви повинні трактуватись перевіряючою особою на користь заявника, якщо для протилежного немає вагомих причин.

Проте в розповіді позивача щодо причин виїзду з країни є явні суперечності та протиріччя, позивач плутається у своїй розповіді щоразу надаючи різні дані, що наводить на сумнів щодо правдивості зазначеної розповіді та є вагомими причинами вважати, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 надає неправдиву інформацію щодо дійсних причин виїзду з країни постійного проживання:

- суперечності щодо дати вступу в партію «Свобода Курдистану». За заявою про надання статусу біженця - це 1995 р., (за протоколом співбесіди від 27.03.07 (арк..8)) ОСОБА_1 ОСОБА_2 вступив у партію у 1997 р.;

- за протоколом співбесіди від 27.03.07 (арк. 8) позивача після 2004 року не затримували і не заарештовували, оскільки «моїх друзів затримали, а я не став очікувати, коли мене теж заарештують і вирішив виїхати»; за заявою про надання статусу біженця позивача було заарештовано в 2005 р. і він був вимушений заплатити хабара, щоб його відпустили і після звільнення направився до України;

- суперечності щодо дати виїзду з ОСОБА_4 до Лівану: за заявою про надання статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїхав з ОСОБА_4 до Лівану в 1996 р. За протоколом співбесіди від 27.03.07 р. (арк. 2-3) уся родина ОСОБА_1 ОСОБА_2 переїхала до Лівану через політичні проблеми. Переїзд здійснили, коли позивач закінчив шість класів в Алеппо (як повідомив позивач, до школи в Алеппо він пішов в 1985 р., тобто шість класів він закінчив в 1991 р., а отже він і родина переїхали до Лівану в 1991 р.). В Лівані позивач провчився до одинадцятого класу в школі «Мутавасеріє»до 1996 р.

- за анкетою особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця (арк. 5) позивач виїхав до Лівану, оскільки його переслідували та заарештовували агенти ОСОБА_4 («арестовали и держали в тюрьме три дня»), за протоколом співбесіди від 27.03.07 (арк. 4) причина переїзду до Лівану - переслідування та затримання батька позивача. Окрім того, до Лівану позивач з родиною Переїхав в 1990 р. (протокол співбесіди від 27.03.07р. (арк. 4)), тобто на момент переїзду йому виповнилось лише одинадцять років, а отже на той час він не міг піддаватись переслідуванням через свої політичні переконання та членство в партії «Свобода Курдистану»;

- за протоколом співбесіди від 27.03.07 можна зробити висновок, що безпосередніх переслідувань, затримань, арештів з боку влади ОСОБА_4 позивач не зазнавав (арк. 8), а отже, на момент виїзду з країни, він мав лише побоювання стати жертвою переслідувань через політичні переконання. За заявою про надання статусу біженця позивача заарештовували агенти ОСОБА_4, тобто до нього застосовувались переслідування з боку влади ОСОБА_4. Окрім того, слід зазначити, що до України заявник виїздив з ОСОБА_4, легально літаком і як він повідомив під час проведення протоколу співбесіди від 27.03.07 жодних проблем при виїзді з країни не мав (арк. 8).

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду №1 від 25.06.2009 р. вказано наступне: Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець»включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Але таких ознак позивач не мав, тому що до жодної партії відношення не мав, переслідування збоку країни до нього не надходили.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Статтею 11 Закону України «Про біженців»передбачено, що до заяви про надання статусу біженця додаються документи і матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття такого статусу, однак цією нормою не встановлено обов'язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви.

Судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути отримані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

А як вже було зазначене вище, позивач не надав жодного документа і небезпеку у країні походження.

Незважаючи на вищевказане відповідно до Закону України «Про біженців»особа котра звертається з клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Частина 7 ст. 1 Закону України «Про біженців»регламентує, що крім заяви про надання статус біженця позивачем додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку»видана 2000 р. за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції доповідає: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказу, необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Однак, із матеріалів, що були подані до органу міграційної служби та на які посилається Одеський окружний адміністративний суд, приймаючи своє рішення, не вбачається, що саме позивач був жертвою переслідувань. ОСОБА_1 ОСОБА_2 не надав до органу міграційної служби документи, які могли би підтвердити факт його переслідування. За матеріалами особової справи позивача, жодних переконливих фактів, що свідчили б про переслідування позивача на батьківщині він не надав ні до органу міграційної служби ні на судовому засіданні. При прийнятті рішення судом були порушені вимоги ст. 71 КАС, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обстави, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що заявник є суто економічним мігрантом, який намагається використати клопотання про надання статусу біженця, як спосіб легалізації на території України (через неможливість іншим способом продовжувати термін свого перебування на території України), у звязку з чим колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог апелянта.

Враховуючи, що судом першої інстанції при вирішенні справи були порушені норми матеріального права, неповно досліджені матеріали справи та дана їм невірна правова оцінка, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління міграційної служби в Одеській області задовольнити, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2011 року скасувати. Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому ч. 5 ст.254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції

Головуючий: суддя Зуєва Л.Є.

суддя Кравець О.О.

суддя Єщенко О.В.