Справа № 2а-2837/12/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2016 р. м. Київ К/800/20167/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі №2а-2837/12/2670 за позовом Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про стягнення податкового боргу.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013, у задоволенні позовних вимог Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про стягнення податкового боргу - відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби 10.04.2013 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 07.06.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», статей 16, 41 Податкового кодексу України.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до витягу з облікової картки платника податків загальна сума податкової заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» перед Державним бюджетом України становить з податку на прибуток 57602,34грн., з податку на додану вартість 260291,22грн., у зв'язку з чим податковий орган звернувся до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги у справі пропонують здійснити стягнення податкового боргу взагалі, хоча погашення податкового боргу платника податків з джерел, що не пов'язані з банківськими установами не потребує рішення суду.

Суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 Податкового кодексу України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно з пунктом 95.3 статті 95 Податкового кодексу України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання органам державної податкової служби, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Відповідно до пункту 95.4 статті 95 Податкового кодексу України орган державної податкової служби на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З аналізу зазначених положень Податкового кодексу України вбачається, що стягнення податковим органом податкового боргу платника податку може провадитися за рахунок коштів боржника, в свою чергу поняття коштів включає в себе як безготівкові кошти на рахунках платника, так і готівку.

Таким чином, формулювання позовних вимог як то про стягнення суми податкового боргу дозволяє проводити стягнення за вибором позивача як за рахунок безготівкових коштів, так і за рахунок готівки.

При цьому, відповідно до положень статей 2, 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може змінити чи уточнити формулювання обраного позивачем способу захисту порушених прав, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог та винести постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених Кодексом адміністративного судочинства України повноважень.

Тобто, у випадку нечіткості формулювання позовних вимог суди не позбавлені можливості його уточнити.

В той же час, обставини справи щодо наявності у відповідача податкового боргу судами попередніх інстанцій досліджено не було, правової оцінки доводам позивача щодо наявності підстав для стягнення заборгованості надано не було.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин вимагає дослідження доказів, що знаходиться поза межами касаційного розгляду справи, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції із скасуванням ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі №2а-2837/12/2670 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв