Справа № 826/27579/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 червня 2016 року № 826/27579/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Лисенко О.В.
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Лисенко О.В., в якій просить суд визнати дії Головного державного виконавця Лисенко Олени Вікторівни, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві при проведенні виконавчої дії щодо опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 неправомірними, такими що суперечать ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та призупинити дію Акту опису й арешту майна від 18.06.2015 року.

Під час розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про дату час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в двухкімнатній квартирі за АДРЕСА_1

Вищезазначена квартира є приватною власністю, що належить у рівних долях: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

18 червня 2015 року, о 10-й годині ранку, Головним державним виконавцем Лисенко О.В., відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві було здійснено примусове проникнення до зазначеного вище житла з метою складення акта опису й арешту майна.

Як зазначає позивач в позовній заяві, вмотивовуючи необхідність примусового проникнення в житло, державний виконавець посилався на те, що на примусовому виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження за виконавчим листом № 2-7810/11 від 24.11.2011 року Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення 278183,76 грн. з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк».

Вважаючи протиправними дії відповідача при проведенні виконавчої дії щодо опису й арешту майна, позивач посилається на те, що: 1) частиною 2, ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла; 2) при складанні Акту опису і арешту майна не було визначено яка саме частка нерухомого майна належить ОСОБА_5; 3) залучені державним виконавцем до виконавчої дії у якості понятих громадяни ОСОБА_6 та ОСОБА_7, є співробітниками та колегами головного державного виконавця Лисенко О.В.; 4) всупереч ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», Головний Державний виконавець не звернувся до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника, як тільки їй стало відомо від позивача, що боржник ОСОБА_5 постійно, більш, як вісім років проживає у м. Пирятин, Полтавської області.

За таких обставин позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша, друга статті 30 Конституції України).

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на

недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, завданням якого є, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України (частина перша статті 55 Конституції України, стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»

Як вбачається з матеріалів справи, у відділі Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 06.09.2011 № 2-7810/11 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованості в сумі 278 183,76 грн.

Постановою від 08.12.2011 за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження та постановою від 11.09.2012 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.11.2012 ОСОБА_5 належить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Дана обставина позивачем не заперечується.

З метою проведення опису майна боржника відповідачем 20.11.2014 та 04.12.2014 здійснено вихід за адресою: квартира АДРЕСА_1 однак провести опис майна не виявилось можливим (двері до квартири ніхто не відкрив), про що складено відповідні акти державного виконавця, які наявні в матеріалах справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.03.2015 по справі № 761/8534/15-ц за результатами розгляду подання головного державного виконавця відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Лисенко О.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_8, встановлено, що в ході виконання виконавчого листа від 06.09.2011 № 2-7810/11 державним виконавцем вичерпані всі можливі заходи для забезпечення виконання рішення суду. Виявлене майно боржника - квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Також даною ухвалою місцевого районного суду надано дозвіл головному державному виконавцю відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Лисенко О.В. на вчинення виконавчих дій щодо здійснення примусового проникнення до квартири боржника - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається зі змісту належним чином завіреної копії ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30.03.2015 № 761/8534/15-ц, дане рішення суду набрало законної сили 09.04.2015. Сторонами не надано доказів оскарження/скасування вказаної ухвали.

Відповідно до положень п.п. 4, 5, 10, 15 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням поліцейських, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Згідно п. 1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У відповідності до вимог ч.5 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Враховуючи вказані вище норми в контексті фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що спірні дії відповідача вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», внаслідок чого доводи позивача про те, що дії Головного державного виконавця Лисенко Олени Вікторівни, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві при проведенні виконавчої дії щодо опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 є неправомірними, судом сприймаються як необґрунтовані.

Твердження позивача про те, що дії відповідача суперечать ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», судом відхиляються, адже позивачем не надано жодних належних доказів того, що поняті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають особисту заінтересованість у провадженні виконавчих дій і є пов'язаними між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв'язками, підлеглістю чи підконтрольністю.

Посилання позивача на те, що при складанні Акту опису і арешту майна не було визначено яка саме частка нерухомого майна належить ОСОБА_5, судом відхиляються як належний доказ протиправності дій відповідача, адже самим позивачем не заперечується, що ОСОБА_5 належить 1/3 частина квартири.

Доводи позивача з приводу того, що всупереч ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», Головний Державний виконавець не звернувся до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника, як тільки їй стало відомо від позивача, що боржник ОСОБА_5 постійно, більш, як вісім років проживає у м. Пирятин, Полтавської області, судом відхиляються, адже під час виконавчого провадження встановлено (а.с. 72-73 Том І): 1) відповідно до відповіді УДАІ м. Києва за боржником автотранспортних засобів не зареєстровано; 2) відповідно до відповідей з ДПС України та Пенсійного Фонду України боржник не отримує пенсію, не має відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах, інформація стосовно боржника-фізичної осоюи щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня; 3) згідно відповіді БТІ м. Києва, боржнику належить 1/3 частина квартири за адресою АДРЕСА_1

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання дій Головного державного виконавця Лисенко Олени Вікторівни, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві при проведенні виконавчої дії щодо опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 неправомірними та такими що суперечать ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», є необґрунтованими.

Позовні вимоги в частині призупинення дію Акту опису й арешту майна від 18.06.2015 року, задоволенню не підлягають, як такі, що є невірно обраним способом захисту порушеного права, оскільки законодавством, що регулює спірні правовідносини не передбачено зупинення дії акту опису і арешту майна.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Частиною 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя А.Б. Федорчук