Справа № 820/730/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 р.Справа № 820/730/16
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного судуапеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016року по адміністративній справі 820/730/16 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 всіх належних йому виплат.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Донецькій області надати ОСОБА_1 довідку (встановленого зразку із необхідними відомостями із бухгалтерії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області) про заробітну плату для обчислення, нарахування в пенсійному фонді Московського району міста Харкова і призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, які складаються на термін з 1 липня 2013 року по 31 грудня 2013 року, всього 301 календарних дні основної відпустки, 45 днів робочих та 165 календарних дні додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 вересня 2014 року.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Донецькій області здійснити відповідні розрахунки та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2014 рік та 2015 рік на підставі наявних у відповідача відповідних облікових даних.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Донецькій області здійснити відповідні розрахунки та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 10 місячних заробітних плат як судді, у рахунок вихідної допомоги (а.с94-103).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.117-123).Апелянт наголошує на відсутності не тільки коштів на здійснення та проведення відповідних виплат, а також на відсутності правових підстав для такого. Також вказує на пропуску місячного строку встановленого ст.99 КАС України для звернення до суду із заявленими вимогами.

Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, в порядку ст.197 КАС України. Відповідач в апеляційній скарзі просив розгляд справи здійснити у їх відсутність.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, щопозивач - ОСОБА_1, з 13.11.1978р. по 27.02.2014р. працював на посаді судді Київського районного суду м. Донецька.

У січні 2014р. ОСОБА_1, зібрав та надіслав на адресу Вищої Ради Юстиції України документи із проханням про відставку по досягненню 65 років.

Постановою Верховної Ради України "Про звільнення суддів" за № 788-УІІІ від 12.11.2015р. позивач звільнений з посади судді Київського районного суду м. Донецька та наказом начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України за № 163-к від 23.11.2015р. позивач відрахованих зі штату суддів Київського районного суду м. Донецька Донецької області. (а.с. 32-37).

07.12.2015р. позивач звернувся із письмовою заявою до керівництва ТУ ДСА України в Донецькій області із проханням надати довідку відповідного зразку із бухгалтерії про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці для оформлення її в УПФУ Московського району м. Харкова та призначенні спеціальної пенсії як судді у відставці. Позивач також просив: здійснити відповідні розрахунки та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки згідно довідки Київського районного суду м. Донецька по 31.12.2013р., відповідно до якої позивач має 301 календарний день основної відпустки, 45 робочих днів та 165 календарних днів додаткової відпустки; здійснити розрахунки в частині нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпустки за термін часу з лютого 2014р. по 23.11.2015р.; здійснити відповідні розрахунки та виплатити заробітну плату за час з серпня 2014р. по 23.11.2015р. Також, позивач просив відповідача здійснити нарахування та виплатити належну позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на час його звернення із проханням про відставку, вихідну допомогу у розмірі 10-ти заробітних плат. (а.с. 38-40).

28.12.2015р. до трудової книжки позивача відповідачем був внесений запис за № 20 від 23.11.2015р. про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Донецька у зв'язку із поданням заяви про відставку. (а.с. 28).

В той же день, позивач отримав від ТУ ДСА України в Донецькій області письмову відмову у задоволенні всіх його вимог, оформлену листом за вих. № 07-4187-15. (а.с. 41-43).

Крім того, відповідач надав позивачу замість довідки встановленого зразку із бухгалтерії про всі доходи за весь час роботи на посаді судді починаючи з 2000р. для обчислення та нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, довідку - виписку про те, що з 1 вересня 2015р. оклад діючого судді складає суму у розмірі 13780 грн., надбавка за вислугу років 80% судді складає суму у розмірі 11024 грн., яка пенсійному фонду не дає законних підстав для нарахування позивачу, як він вважає, відповідного грошового утримання як судді у відставці.

Здійснюючи апеляційний перегляд колегія суддів виходить з наступного.

З огляду на положення ст.ст.1, 8, 22, 55 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина безпосередньо гарантуються Основним законом, захищаються судом і не можуть бути звужені або скасовані навіть при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

При цьому, п.14 ч.1 ст.92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Так, нормативно-правовим актом, що визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів є Закон №2453.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону №2453 (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції ), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Зокрема, ч.1 ст.126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Разом з тим, ч.4 ст.47 Закону №2453 визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім'ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

В той же час, в ч.5 ст.47 Закону №2453 зафіксовано, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

При цьому, ч.6 ст.47 Закону №2453 визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Так, ч.1 ст.109 Закону №2453 визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначаєтьсяст.131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

При цьому, ч.3 ст.109 Закону №2453 визначено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

В ч.4 ст.109 Закону №2453 зафіксовано, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (ч.5 ст.109 Закону №2453).

Разом з тим, в ч.1 ст.100 Закону №2453 зафіксовано, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч.5 ст.126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, п.9 ч.5 ст.126 Конституції України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

В той же час, ч.1 ст.136 Закону №2453 визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного звільнення судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємопов'язаних обов'язкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи визначеного в ч.1 ст.109 Закону №2453 та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Так, в рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст.ст.103,109,131,132,135,136,137, пп.1 п.2 розділу XII "Прикінцеві положення", абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), Конституційний Суд України вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо відсутності у позивача правових підстав для здійснення йому виплати вихідної допомоги у зв'язку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови №788-VIII від 12.11.2015 р. "Про звільнення суддів", якою, відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку було звільнено позивача з посади судді ст.136 Закону №2453 втратила чинність відповідно до Закону №1166, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.111 Закону №2453 порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Згідно ч.4 Закону №2453 рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

В той же час, ч.1 ст.9 Закону України "Про Регламент Верховної ради України" (надалі - Закон №1861) визначено, що Верховна Рада проводить свою роботу сесійно. Сесії є чергові та позачергові.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону №1861 сесії Верховної Ради складаються із засідань Верховної Ради, засідань комітетів, тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій, що проводяться у період між пленарними засіданнями, роботи народних депутатів у депутатських фракціях (депутатських групах) та з виборцями. Комітет, тимчасова спеціальна комісія чи тимчасова слідча комісія можуть проводити свої засідання одночасно з пленарними засіданнями Верховної Ради лише за процедурним рішенням Верховної Ради.

Засідання Верховної Ради можуть бути пленарними, урочистими, а також можуть проводитися у формі парламентських слухань (ч.5ст.9 Закону №1861).

Водночас, в ч.1 ст.19 Закону №1861 зафіксовано, що за звичайних обставин перший і третій тижні кожного календарного місяця впродовж сесії відводяться для пленарних засідань Верховної Ради, другий - для роботи в комітетах, тимчасових спеціальних комісіях і тимчасових слідчих комісіях, депутатських фракціях (депутатських групах), четвертий - для роботи народних депутатів з виборцями.

Порядок денний сесії Верховної Ради затверджується Верховною Радою на кожну чергову сесію (ч.1 ст.20 Закону №1861).

В той же час, п.4 ч.4 ст.20 Закону №1861 визначено, що до порядку денного сесії Верховної Ради включаються позачергово без голосування питання про складення присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад, надання згоди на призначення і звільнення з посад, а також питання щодо здійснення парламентського контролю, розгляд яких є виключним правом Верховної Ради у випадках, передбачених Конституцією України та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується відповідачем, проекти постанов Верховної Ради України про звільнення суддів, неодноразово виносилися на розгляд Верховної Ради України, однак з незалежних від позивача причин, постанову №788-VIII від 12.11.2015 р. "Про звільнення суддів", якою у зв'язку з поданням заяви про відставку, було звільнено ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Донецька, Верховною Радою України було прийнято лише 12.11.2015 р.

Також, колегія суддів суд критично ставиться до доводів відповідача-апелянта стосовно того, що станом на момент звільнення та відрахування позивача зі штату Київського районного суду м. Донецька, а саме на листопад 2015 року, позивач не мав права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку у зв'язку з тим, що ст.136 Закону №2453, зокрема якою була передбачена виплата вихідної допомоги, з 01.04.2014 р. була виключена на підставі Закону №1166, оскільки як встановлено судом під час розгляду адміністративної справи, що не спростовано стороною відповідача, позивачем були виконані всі, передбачені чинним на той час законодавством, вимоги щодо порядку подання заяви про відставку.

Більше того, суд погоджується з доводами позивача на рахунок того, що тривалий період його звільнення Верховною Радою України не залежав від його дій чи бездіяльності.

Таким чином, позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відповідно до ст.136 Закону №2453, який діяв на момент подання ОСОБА_1 заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями ст.22 Конституції України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При вирішенні справи, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги рішення Конституційного Суду України №1-2/2013 від 03.06.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"(справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №1-2/2013 від 03.06.2013 р. вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015 р., в якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Окрім того, в рішенні №6 від 05.02.2015 р. при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст.127 Конституції України а ст.53 Закону №2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, колегія суддів погоджує висновки суду щодо того, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивач реалізував до набрання чинності Законом №1166, яким було виключено ст.136 Закону №2453, тому існують підстави для задоволення адміністративного позову позивача та зобов'язання відповідача, відповідно до ст.136 Закону №2453 в редакції чинній на січень 2014 року, вчинити дії щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо виплати позивачу суддівської винагороди колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 95 Конституції України передбачено, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Згідно ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання суддів.

Статтею 98 Кодексу законів про працю України встановлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно - правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначені Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Закону, Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Забезпечення функціонування судової влади передбачає: окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону; законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів; гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Як встановлено судом, позивач з 13.11.1978р. по 27.02.2014р. працював на посаді судді Київського районного суду м. Донецька. 12.11.2015р. останній звільнений з посади судді та 23.11.2015р. відрахований зі штату суддів Київського районного суду м. Донецька Донецької області.

Відповідний пакет документів на звільнення до Вищої Ради Юстиції позивачем надано у січні 2014р., тоді як, заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу включно до серпня 2014р.

Судом було зазначено вище, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст.127 Конституції України та ст.53 Закону №2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.Судом також зазначалось, що про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

За таких підстав, посилання відповідача на Указ Президента України від 14.04.2014р. за № 405/2014 "Про ведення в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" як на підставу для невиплати належної позивачу суддівської винагороди, є безпідставними.

Також слід зазначити, що Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України від 2 вересня 2014 року за № 27/0/38-14 "Про визначення територіальної підсудності справ" про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведенняантитерористичної операції місцевим загальним судам не може розповсюджуватись на позивача, оскільки на вказаний час, а саме: на час видання вказаного розпорядження 2 вересня 2014 року, особисто позивач вже не мав будь-яких повноважень виконувати свої професійні обов'язки, як суддя по здійсненню правосуддя, так як станом на 27 лютого 2014 року йому вже виконалося 65 poків.

Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітна плата - винагорода, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Між тим, по-перше позивач у встановлений чинним законодавством спосіб, своєчасно i у повному обсязі надав відповідні документи до Вищої Ради юстиції України для виходу у відставку з посади суддіза віком, та не з його вини відставка Верховною радою України була прийнята лише через 22 місяці, а саме: 12 листопада 2015 року, а по-друге, у весь цей час позивачзнаходився у штаті суддів Київського районного суду м. Донецька, який був i є підпорядкований територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області, і був звільнений з посади судді Київського районного суду м. Донецька наказом по територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області тільки 23 листопада 2015 року.

Як вбачається iз запису у трудовій книжці відповідача від 23 листопаду 2015 року останнього звільнено з посади судді Київського районного суду міста Донецька Київського району міста Донецька у зв'язку iз поданням зави про відставку. І не з вини позивача, як встановлено судом, у вказаний термін час позивач не мав змоги i можливості перевестися i прикріпитися до іншого суду поза зоною АТО.

Kpiм того, відповідно до вимог ст. 113 Закону України Верховної ради України за № 2453-У1 від 7 липня 2010 року "Про судоустрій та статус суддів", суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шестидесяти п'яти років, тобто Верховна Рада України повинна була звільнити позивача саме 28 лютого 2014 року. А відповідно до вимог п.п. 4 зазначеногоЗакону України, у разі якщо суддю з будь-яких причин не було звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шестидесяти п'яти років.

Отже, позивач мав право на отримання належної суддівської винагороди, відтак його позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача надати довідку відповідного зразку із бухгалтерії про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці для оформлення її в УПФУ Московського району м. Харкова та призначенні спеціальної пенсії як судді у відставці, здійснити відповідні розрахунки та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки згідно довідки Київського районного суду м. Донецька по 31.12.2013р., відповідно до якої позивач має 301 календарний день основної відпустки, 45 робочих днів та 165 календарних днів додаткової відпустки; здійснити розрахунки в частині нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпустки за термін часу з лютого 2014р. по 23.11.2015р.; здійснити відповідні розрахунки та виплатити заробітну плату за час з серпня 2014р. по 23.11.2015р. підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта стосовно пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що строки давності не розповсюджуються на виплату заробітної плати, грошового забезпечення при звільненні з публічної служби, позовні вимоги позивача щодо виплати допомоги, грошового забезпечення нерозривно пов'язані між собою, тому колегія суддів не вважає, що існують правові підстави для залишення позовних вимог без розгляду.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Жодні доводи апеляційної скарги не спростовують законність прийнятого рішення.

Керуючись статтями 2, 11, 159, 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року по адміністративній справі 820/730/16 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.