Справа № 805/742/16-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 р. Справа №805/742/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 11 год. 00 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця I.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористані відпустки та грошової допомоги при звільненні.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якому просить суд:

- стягнути з відповідача Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області ( з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського р-ну) на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року середньомісячну заробітну платню з розрахунку (198 днів * 144,14 грн. = 28539,72 грн.); одноразову грошову допомогу в розмірі 32972,85 грн.; компенсацію за невикористані соціальні відпустки у розмірі 11531 ,20 грн.

- визнати частково незаконним наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 24 лютого 2016 року № 15 л/с та зобов'язати ГУ МВС України в Донецькій області внести зміни до даного наказу в частині визначення позивачу вислуги років та виплати грошового забезпечення.

- зобов'язати відповідача Слов'янський МВ ГУМВС України в Донецькій області ( з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського р-ну) виплатити позивачу середнє грошове забезпечення з 24.02.2016 року по момент проведення розрахунку.

- стягнути на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що наказом від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк, за результатом розгляду Донецьким окружним адміністративним судом адміністративної справи № 805/2681/15-а, її поновлено на посаді старшого інспектора сектора кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 13 серпня 2014 року та звільнено з займаної посади цим же наказом за пунктом 64 «г» - через скорочення штатів з 06 листопада 2015 року.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що про своє звільнення вона дізналася лише 26 лютого 2016 року, коли ознайомилась з наказом про поновлення на посаді та звільнення з органів внутрішніх справ. Зазначає, що її було звільнено з органів внутрішніх справ 06 листопада 2015 року, а постанова суду щодо її поновлення на роботі була прийнята 28 грудня 2015 року, тобто звільнення з посади відбулось раніше за поновлення. Тому вважає, що відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі по тексту - Положення № 114) їй повинно бути виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 рокув сумі 28539,72 грн. (виходячи з наступного розрахунку: 198 днів*144, 14 грн. (середньоденне грошове забезпечення, враховуючи виплати за два останні робочі місяці позивача (червень 2014 року - 4835, 13 грн., липень 2014 року - 3957, 63 грн.) = 28539, 72 грн.). Також звертає увагу суду, що одночасно з наказом про поновлення на роботі відповідач повинен був видати наказ про виплату позивачеві грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно доп. 1.18 Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі по тексту - Інструкція № 499), але цього зроблено не було. На думку позивача, з відповідача 2 на її користь підлягає стягненню середнє грошове забезпечення з 24 лютого 2016 року по момент проведення розрахунку, яке повинно нараховуватись з дня призначення на посаду та виплачуватись до дня виключення зі списків особового складу органів внутрішніх справ. В обґрунтування вимог у цій частині також зазначає, що невиплата зазначеної суми є затримкою розрахунку при звільненні відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, вважає, що норми загального законодавства повинні застосовуватись до спірних відносин субсидіарно (в частині, яка не врегульована нормами спеціального законодавства) згідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

Також позивач наполягає на стягненні з відповідачів одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі по тексту - ПКМУ № 393), виходячи з того, що до вислуги років зараховується половина часу навчання у вищому навчальному закладі, загальна сума якої становить 32 972, 85 грн. Зазначає, що в наказі про звільнення вислуга років їй розрахована не була та одноразова грошова допомога не виплачена безпідставно. Тому просить визнати наказ від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк частково незаконним та внести в нього зміни в частині визначення вислуги років та нарахування одноразової грошової допомоги.

Позивачем, крім інших, заявлені вимоги про виплату їй компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки, а також за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері. В обґрунтування посилається на ст. 19, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», а також на те, що за 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 та 2015 роки нею соціальна відпустка, яка передбачена чинним законодавством одиноким матерям, не була використана. Тому вважає, що стягненню з відповідача 2 підлягає сума в розмірі 11531, 20 грн., виходячи з наступного розрахунку: 8 років *10 днів *144,14 грн. = 11531, 20 грн.Також зазначає, що нею у повному обсязі не використано належну кількість днів чергової основної відпустки, компенсацію вона не отримувала, тому просить суд стягнути з відповідача 2 компенсацію за невикористану відпустку.

Строк звернення до суду за захистом порушеного права позивач вважає не пропущеним, оскільки він обчислюється, на думку позивача, з 26 лютого 2016 року відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Позивач поштою надіслав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Представник відповідача 1 до судового засідання не прибув, через канцелярію суду також надав клопотання про розгляд справи в його відсутності, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, щона користь позивача відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а було стягнуто зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року. Крім того, звертає увагу на те, що на виконання вищезазначеної постанови від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а, наказом від 18 березня 2016 року № 18 о/с лк було внесено зміни до наказу від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в частині встановлення позивачу вислуги років станом на 06 листопада 2015 року у календарному обчисленні 15 років 10 місяців 13 днів для виплати грошової допомоги. Тому, вважає вимоги позивача щодо внесення змін до наказу від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк в частині визначення вислуги необґрунтованими. Вимоги позивача щодо виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу вважає безпідставними тому, що таке рішення вже було прийнято судом, а також тому, що грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується відповідно до Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 з дня призначення на посаду, а не з дня поновлення на посаді. До того ж, в наказах з особового складу не передбачено встановлення виплати грошового забезпечення, і може встановлюватись лише посадовий оклад. Тому вважає, що права позивача не порушені.

Представник відповідача 2 також надав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з аналогічних підстав, викладених в запереченнях відповідача 1. Крім того зазначив, що вимоги позивача про стягнення грошового забезпечення в сумі 28539, 72 грн. за період затримки виконання судового рішення з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року відповідно до ст. 238 Кодексу законів про працю України вважає необґрунтованими, оскільки на його думку, затримки при поновленні на посаді допущено не було та посилається на неможливість застосування до спірних правовідносин норм загальної дії. Також, зазначає, що грошове забезпечення було виплачено позивачу у повному обсязі: в розмірі 2 602, 69 грн. за період вимушеного прогулу з 14 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року, оскількив наказі від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк про поновлення на посаді ОСОБА_1 не було встановлено конкретного розміру окладів, надбавок, доплат, преміювання, тощо, як це передбачено п. 1.5. Інструкції № 499. Нарахування грошового забезпечення здійснювалось відповідачем на підставі ч. 4 п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), оскільки позивач протягом останніх двох місяців фактично не працювала. У даному випадку підставою припинення виплати грошового забезпечення позивачу відповідач вважає звільнення з посади за скороченням штатів. Крім іншого, зазначає, що відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а з відповідача 2 на користь позивача вже було стягнуто грошові кошти за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року в межах одного року. Оскільки зазначена постанова набрала законної сили та не була оскаржена позивачем, вважає що судове рішення виконано належним чином та у повному обсязі.

Підстави для нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% за кожний календарний рік служби виходячи з розрахунку за останні місяці роботи у 2014 році в сумі 32972,85 грн., на думку відповідача 2 відсутні, оскільки нараховане середнє грошове забезпечення за період часу з 14 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року проводилося у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. Тому зазначає, що наказом від 18 березня 2016 року № 18 о/с лк було внесено зміни до наказу від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області в частині встановлення позивачу вислуги років станом на 06 листопада 2015 року у календарному обчисленні 15 років 10 місяців 13 днів для виплати грошової допомоги. Зазначена допомога при звільненні нарахована позивачеві, виходячи з наступного розрахунку ((600 грн.+120 грн+216 грн.)*50%)*15 років = 7020, 00 грн. (а.с. 87), але не виплачена у зв'зку з відсутністю фінансування.

Вимоги про зобов'язання відповідача 2 виплатити позивачу середнє грошове забезпечення з 24 лютого 2016 року по момент проведення фактичного розрахунку відповідач вважає необґрунтованими, оскільки дія ст.ст. 98, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) не розповсюджуються на спірні правовідносини, як це зазначено у Постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року № 21-8а15 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13. Крім того, зазначає, що він не є розпорядником грошових коштів відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 47 Бюджетного Кодексу України, тобто затримка у виплаті грошового забезпечення при звільненні була допущена не з його вини, а у зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань. Також звертає увагу і на те, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється Міністерством внутрішніх справ України згідно зі ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто сам порядок нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ унеможливлює таку виплату в день звільнення, адже здійснюється органом вищого рівня.

Щодо стягнення грошового забезпечення за невикористані дні основної відпустки відповідачі також заперечують, посилаючись на те, що позивачу нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки - за 33 доби в сумі 4756, 68 грн. на підставі платіжного доручення від 11 квітня 2016 року № 39.Що стосується виплати компенсації за невикористану соціальну відпустку, то відповідач вважає, що статус одинокої матері позивачем не підтверджено (а.с. 70). Тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження, та фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20), ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (а.с. 13) працювала в органах внутрішніх справ з 14 квітня 2001 року по 12 серпня 2014 рокуна підставі наказу ОІВС МВС України від 14 квітня 2001 року № 29о/с з 14 квітня 2001 року, про що свідчить запис № 1, зроблений у дублікаті трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с. 68-69) та була звільнена з посади старшого інспектора кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі по тексту - Слов'янський МВ) відповідно до наказу від 12 серпня 2014 року № 1535 о/с за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі по тексту - Положення № 114).

Позивач, вважаючи що його конституційні права були порушені, звернувся з адміністративним позовом про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошових коштів до Донецького окружного адміністративного суду.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а, позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Управління Державної казначейської служби України у м. Слов'янську Донецької області, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної і моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 29 липня 2014 року № 805 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУМВС України в Донецькій та Луганській областях» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області, з органів внутрішніх справ України за п.66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 12 серпня 2014 року № 1535о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1В,, старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області з органів внутрішніх справ у запас (із поставленням на військовий облік) за п.66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області з 13 серпня 2014 року.

Зобов'язано Слов'янський міський відділ (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року, за відрахуванням зборів та обов'язкових платежів та сум грошового забезпечення, фактично виплачених їй після звільнення.

Допущено негайне виконання постанови від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також нарахування та виплати їй грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Наказом від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк (а.с. 59, 84) позивача поновлено на посаді старшого інспектора сектора кадрового забезпечення Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області з моменту звільнення, тобто з 13 серпня 2014 року та звільнено з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року у зв'язку зі скороченням штатів за п. 64 «г»(через скорочення штатів) Положення № 114 на підставі цього ж наказу.

Приймаючи рішення по справі суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 18 Закону України «Про міліцію» (на момент виникнення правовідносин) передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням № 114.

Відповідно до п. 1 Положення № 114, це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Згідно п. 24 Положення № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Беручи до уваги вказану правову норму суд зазначає, що факт незаконного звільнення позивача та необхідності поновлення його на посаді був встановлений постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а визначено, що ОСОБА_1 поновлена на посаді старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області з 13 серпня 2014 року.

Викладені обставини встановлені постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а (а.с. 6-17), а тому відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню.

Згідно до наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 18 березня 2016 року № 19 о/с лк (а.с. 60), буловнесено зміни до наказу від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк в частині визначення позивачеві вислуги років станом на 06 листопада 2016 року у календарному обчисленні 15 років 10 місяців 13 днів для виплати грошової допомоги при звільненні.

Тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання частково недійсним наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк(а.с. 85) та внесення до нього змін в частині визначення ОСОБА_1 вислуги років для виплати грошового забезпечення задоволенню не підлягають, оскільки вислуга років визначена відповідачем 1 згідно до наказу від 18 березня 2016 року № 19 о/с лк (а.с. 86).

Щодо позовних вимог про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в сумі 32 972, 85 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідачем 2 після надходження від відповідача 1 наказу від 24 лютого 2016 року № 15 о/с, нарахована позивачеві грошова допомога при звільненні, розмір якої, виходячи з встановленої вислуги 15 років, складає 7020, 00 грн. Зазначена допомога не виплачена позивачеві у зв'язку з відсутністю фінансування. Викладені обставини підтверджуються відповідною довідкою від 10 травня 2016 року № 781 л/к/303/02-2016 Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 87).

Суд звертає увагу, що спірним питанням у даному випадку є не тільки зобов'язання виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, а йправильність розрахунку цього грошового забезпечення.

За приписамист. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин станом на 6 листопада 2015 року) визначено, щоособам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняютьсязіслужби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до абз.3 п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому згідно абз. 8 цього ж пункту строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Згідно до наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 18 березня 2016 року № 19 о/с лк (а.с. 60) позивачеві було встановлено вислугу років, яка розрахована станом на 06 листопада 2016 року у календарному обчисленні 15 років 10 місяців 13 днів для виплати грошової допомоги при звільненні.

Позивач звільнений із займаної посади 6 листопада 2015 року.Протягом часу з 13 серпня 2014 року (наступний день після його першого звільнення) і по день наступного звільнення (6 листопада 2015 року) позивач фактично не працював. Таким чином, останні два (повних) місяця роботи (служби), які передували звільненню позивача - це червень та липень 2014 року.

Як встановлено постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а, середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 на час звільнення за останні два місяці склало 4396, 38 грн. (грошове забезпечення за останні два місяці 8792, 76 грн., в тому числі за червень 2014 року - 4835, 13 грн., за липень 2014 року - 3957, 63 грн.); середньоденне грошове забезпечення на час звільнення складало 144, 14 грн. (а.с. 6-17).

Таким чином, розмір грошової одноразової грошової допомоги, що мала бути нарахована та сплачена позивачу під час його звільнення за скороченням штатів відповідно до абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, складає: 4396, 38 грн /2 * 15 років = 32972, 85 грн. Тобто, загальна сума яка підлягає виплаті ОСОБА_1 в якості одноразової грошової допомоги, становить 32972, 85 грн.

Згідно довідки від 10 травня 2016 року № 781 л/к/303/02-2016 одноразова грошова допомога у розмірі 7020, 00грн. була нарахована ОСОБА_1, але не виплачена. Тому суд вважає, що позивачці повинна бути донарахована одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 25952, 85 грн.

Суд критично ставиться до доводів представника відповідача - Слов'янського міського відділу щодо здійснення розрахунку одноразової грошової допомоги виходячи із розрахунку: ((600, 00 грн. + 120, 00 грн. + 216, 00 грн.)*50%) * 15 років = 7020, 00 грн., яка складається з: посадового окладу позивача- 600 грн., окладу за спеціальним званням -120,00 грн. та доплати за вислугу років 216, 00 грн., яке відповідачем застосовувалось на підставі ч. 4 п. 2 Порядку № 100, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 п. 2 цього Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи, а якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку, а саме: в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Суд зауважує, що п. 4 вказаного Порядку регулює питання обчислення середньої заробітної плати виключно у випадках її збереження.

У данному випадку ОСОБА_1 була звільнена з посади, а згодом поновлена на цій посаді на підставі рішення суду. Тобто, протягом часу з 14 серпня 2014 року (наступний після першого звільнення день) по 07 листопада 2015 року (наступний після другого звільнення день) ОСОБА_1 не знаходилась у трудових правовідносинах із Слов'янським міським відділом, не виконувала ніяких посадових обов'язків, за нею не зберігалось її грошове забезпечення. Грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, присуджене позивачеві постановою Донецького окружного адміністративного суду, за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою особі за час її знаходження у вимушеному прогулі, а не оплатою праці.

Згідно абз. 6 п. 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи викладене, суд вважає правильним стягнення на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з розміру середньомісячного грошового забезпечення відповідно до вищевказаного розрахунку заробітної плати зачервень-липень 2014 року, що складає 4396, 38 грн.

У зв'язку з тим, що одноразова грошова допомога у розмірі 7020, 00 грн. була нарахована ОСОБА_1, але фактично не виплачена, тому суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача 2 підлягає одноразова грошова допомога назагальну суму 32972, 85 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року в сумі 28539, 72 грн., то суд звертає увагу на наступне.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року зобов'язано Слов'янський міський відділ (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) ГУМВС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року, за відрахуванням зборів та обов'язкових платежів та сум грошового забезпечення, фактично виплачених їй після звільнення.

В той же час, грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року було нараховано відповідачем 2 в сумі 52611, 10 грн. та сплачено частково в сумі 7322, 36 грн. згідно до платіжного доручення від 11 квітня 2016 року № 39 (до відрахування податків та зборів сума становила 7433, 87 грн.), залишок суми в розмірі 45177, 23 грн. не виплачений позивачу у зв'язку з відсутністю фінансування. Тобто, відповідачем в межах виконання судового рішення від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а було нараховано та частково виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по день винесення рішення -28 грудня 2016 року в межах стягнення за рік, як це було визначено судом.

Позивач вважає, що середньомісячна заробітна плата повинна розраховуватись виходячи з розміру середньомісячного грошового забезпечення, яке дорівнює 4396, 38 грн. враховуючи виплати за два останні робочі місяці позивача (червень 2014 року - 4835, 13 грн., липень 2014 року - 3957, 63 грн.). Тому середньоденна заробітна плата буде становити 144,14 грн. Період вимушеного прогулу, як вважає позивач, тривав з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року та дорівнює 198 дням.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку позивач має право на отримання грошового забезпечення не за вимушений прогул, оскільки виплати за період часу з 13 серпня 2014 року по 28 грудня 2015 року вже визначені, нараховані та частково сплачені Слов'янським МВ на виконання Постанови суду від 28 грудня 2015 року, а за час затримки виконання рішення судулише за період з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року - по момент видання наказу ГУ МВС України про поновлення позивача на посаді.

Так, частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч. 9 ст. 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

У главі I КАС України (звернення до адміністративного суду та відкриття провадження в адміністративній справі) розділу III (провадження в адміністративній справі) не має будь-яких застережень щодо обов'язковості звернення позивача в порядку ст.267 КАС України у випадку несвоєчасного або неналежного виконання судового рішення.

Тобто, заборони щодо звернення позивача до суду саме з позовом про стягнення грошових коштів за затримку виконання рішення не має, тобто позивач діяв відповідно до норм КАС України.

Крім того, суд звертає увагу, що 22 березня 2016 року ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення за період з 14 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 2602, 69 грн., а також за період з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року на виконання судового рішення від 28 грудня 2015 року нараховано 52611, 10 грн. і сплачено 11 квітня 2016 року 7433, 87 грн.; залишок по виплаті склав 45 177,23 грн.В той же час, ОСОБА_1, звертаючись з позовом зазначає, що їй невірно здійснено нарахування в цей період та просить стягнути за період з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року середньомісячну заробітну плату за затримку виконання рішення суду у загальній сумі 28539, 72 грн., виходячиз розрахунку (198 днів * 144,14 грн. = 28539,72 грн.).

Тобто, по суті існує спір щодо розміру виплати коштів, який може бути вирішений тільки в судовому порядку, а тому слід зазначити, що спір про стягнення сум за період з 13 серпня 2014 року по 28 грудня 2015 року був вирішений під час розгляду справи№ 805/2681/15-а, в той же час, спір щодо нарахування та стягнення грошових коштів за період з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року не був предметом розгляду у зазначеній справі та не вирішувався по суті Донецьким окружним адміністративним судом під час винесення постанови від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а.

Розглядаючи по суті вимоги позивача про стягнення грошових коштів за час вимушеного прогулу та за затримку виконання судового рішення, суд виходить з того, що статтею 236 КЗпП України встановлено: у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як зазначалося вище, наказами МВС України від 29 липня 2014 року № 805, від 12 серпня 2014 року № 1535 о/с, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за п.66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а, яка не була оскаржена та набрала законної сили, зазначені накази скасовані в частині звільнення позивача, та її поновлено на посаді з 13 серпня 2014 року. Слов'янський міський відділ зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу лише в межах стягнення за один рік за період з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2015 року. В частині поновлення позивача на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць постанова підлягала негайному виконанню.

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 24 лютого 2016 року № 15 о/с лк капітана міліції ОСОБА_1 (М-246756) поновлено на посаді старшого інспектора сектора кадрового забезпечення Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) з 13 серпня 2014 року, та звільнено з займаної посади відповідно до цього ж наказу з 06 листопада 2015 року за скороченням штатів. Лише 24 лютого 2016 року відповідачем 1 був виданий наказ про звільнення позивача з займаної посади.

Тобто, постанова Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року не виконувалась протягом періоду - з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року включно, що є фактично затримкою виконання рішення суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошових коштів лише за затримку виконання рішення суду за період з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року та ці вимоги підлягають задоволенню.

При визначенні розміру середнього заробітку (грошового забезпечення) за період затримки розрахунку, суд виходить з наступного.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Тому для розрахунку беруться два останні повні місяці служби до звільнення - це червень, липень 2014 року, які передували звільненню, тобто той середньоденний заробіток, який був розрахований Донецьким окружним адміністративним судом по справі 805/2681/15-а,в сумі - 144,14 грн.

За приписами ч.1 статті 72 КАС України,обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь тісамі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Викладені обставини встановлені постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року по справі № 805/2681/15-а (а.с. 6-17), а тому відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню.

Згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року за № 13 (з наступними змінами та доповненнями), при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми робочого часу на 2016 piк» визначено, що у січні 2016 року 19 робочих днів, у лютому - 21 робочий день.

Розраховуючи суму яка підлягає сплаті, суд встановив, що період затримки виконання рішення становить 40 робочих днів (з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 включно).

За таких обставин, сума грошових коштів за час затримки виконання рішення становить 40 днів * 144, 14 грн. = 5 765,60грн.

При розгляді даної адміністративної справи судом встановлено, що позивач в період з 28 серпня 2015 року по теперішній час працює в Слов'янському міськрайонному управлінні юстиції та відповідно довідки від 23 травня 2016 року № 5-438, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Донецької області отримував заробітну плату у розмірі за січень 2016 року - 2255, 82 грн., за лютий - 2255, 82 грн. Враховуючи, що за період затримки виконання судового рішення позивач працював, з суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з відповідача, слід вирахувати заробітну плату, отриману позивачем за новим місцем роботи, тобто 4511, 64 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначена позовна вимога про стягнення з відповідача грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 13 серпня 2015 року по 26 лютого 2016 року в сумі 28539, 72 грн. підлягає частковому задоволенню в межах суми, що підлягає стягненню з відповідача 2, лише за час затримки виконання постанови Донецького окружного адміністратвиного суду від 28.12.2015р., зокрема, за період з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року, яка за розрахунком суду становить 1253,96грн. (виходячи з розрахунку: (40 днів * 144, 14 грн.)- 4511, 64 грн. = 1253,96 грн.).

Що стосується вимог позивача про виплату їй компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки, а також за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері, то суд звертає увагу на наступні обставини.

Розмір компенсації за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері був розрахований позивачем в сумі 11531, 20 грн., виходячи з наступного розрахунку: 8 років *10 днів *144,14 грн. = 11531, 20 грн.

Відповідач, в свою чергу, надав довідку (а.с. 94), в якій згідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» розрахована кількість днів додаткової відпустки, як одинокій матері у кількості 71 календарний день, виходячи з наступного розрахунку (2007-2009 роки= 7 днів * 3 роки = 21 день+ 2010-2015 роки = 10 днів* 5 років= 50 днів. 21 день+50 днів= 71 день).

Суд зазначає, що заперечення відповідача про те, що позивач не підтвердив інформацію про наявність у нього статусу одинокої матері не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки вони спростовуються відповідними довідками Управління праці та соціального захисту населення б/д № 218, від 24 травня 2016 року № 03-27/653, від 31 травня 2016 року № 04-55/491 та від 31 травня 2016 року № 04-55/491-1 (а.с. 104 - 107), а також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 22).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що компенсація за невикористані соціальні відпустки позивачеві, як одинокій матері повинна бути нарахована та виплачена у встановленому чинним законодавством порядку, з урахуванням приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" а саме пунктом 7, який передбачає, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Враховуючи те, що до суду не надано відомостей щодо сумарного заробітку позивача за останні перед наданням відпусток 12 місяців, тому у суду немає можливості здійснити розрахунок щодо виплати позивачу компенсації за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері за період 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 та 2015 роки відповідно до кількість днів невикористаної додаткової відпустки, як одинокій матері, вирахованої відповідачем у кількості 71 календарний день (а.с. 94).

У зв'язку з викладеним, суд вважає необхідним зобов'язати Слов'янський міський відділ (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері, виходячи з розрахунку за період 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 та 2015 роки у кількості 71 календарний день,з урахуванням приписів пункту 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Компенсація за невикористану частину основної щорічної відпустки, як вважає позивач, їй також нарахована та виплачена не була. З такими ствердженнями суд не може погодитись, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 2 нарахована та виплачена позивачу грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку 33 доби в сумі 4756, 68 грн., зазначена сума за винятком податків і зборів в розмірі 4685,33 грн. перерахована позивачу відповідно до платіжного доручення від 11 квітня 2016 року № 39.

Тому вимоги позивача щодо нарахування та виплати їй компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки задоволенню не підлягають.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області ( з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) середнього грошового забезпечення з 24.02.2016 року по момент проведення розрахунку, суд виходить з наступного.

При вирішенні позовних вимог про зобов'язання виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що норми КЗпП України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про міліцію" передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", а також Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Зазначені норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Але при цьому суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 3 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, суд дійшов висновку, щодо нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), а тому суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що на день звільнення відповідач повністю не розрахувався з ОСОБА_1

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Судом встановлено, що при звільненні з позивачем несвоєчасно та не повному обсязі був проведений розрахунок. Позивач просив стягнути середній заробіток з 24.02.2016 року по момент проведення розрахунку. Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку відповідач під час розгляду справи так і не здійснив з позивачем остаточного розрахунку при звільненні. Тому суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту прав позивача стягнути з відповідача 2 середній заробіток з 25 лютого 2016 року та по 13 червня 2016 року (тобто по день винесення постанови судом).

Суд зазначає, що період затримки виплати грошового забезпечення необхідно розраховувати в робочих днях з дня наступного після прийняття наказу про поновлення та звільнення позивача, тобто з 25 лютого 2016 рокута по 13 червня 2016 року.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики Українивід 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми робочого часу на 2016 piк» встановлено порядок розрахунку норми тривалості робочого часу на підприємствах у 2016 році. Згідно до цього листа судом здійснений розрахунок кількості робочих днів за період з 25 лютого 2016 року по 13 червня 2016 року, який становить 74 дні.

Як зазначалось вище, відповідно до Постанови № 100 та постанови Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.0015р., середньоденна заробітна плата становить 144,14 грн. За таких обставин, сума яку необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 дорівнює 10666, 36 грн., виходячи з розрахунку: 144,14 грн.* 74 дні = 10666, 36 грн.

Тобто, вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 грошового забезпечення за час затримки розрахунків при звільненні з 24 лютого 2016 року по момент фактичного розрахунку, на думку суду, підлягають частковому задоволенню у межах суми стягнення грошових коштів в розмірі 10666, 36 грн. за період затримки проведення розрахунку при звільнені з 25 лютого 2016 року по 13 червня 2016 року.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

На підставі вищезазначеного, керуючись статтями ст. ст. 4-15, 51, 69-72, 86, 94, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористані відпустки та грошової допомоги при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошове забезпечення за період затримки виконання рішення суду з 29 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року в сумі 1253 (одна тисяча двісті п'ятдесят три грн.) 96 коп.; грошове забезпечення за час затримки розрахунків при звільненні з 25 лютого 2016 року по 13 червня 2016 року в розмірі 10666 (десять тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 36 коп.; одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 32972 (тридцять дві тисячі дев'ятсот сімдесят дві) грн. 85 коп., за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

Зобов'язати Слов'янський міський відділ (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію за невикористану соціальну відпустку, як одинокій матері, виходячи з розрахунку за період 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 та 2015 роки у кількості 71 календарний день, з урахуванням приписів пункту 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.