Справа № 817/28/16
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
ПОСТАНОВА

іменем України

"15" червня 2016 р. Справа № 817/28/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Жизневської А.В.

суддів: Котік Т.С.

Малахової Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Єрикалової О.О.,

позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "22" березня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Рівненської області, Рівненська регіональна прокуратура про визнання нечинним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив (з врахуванням подальших змін) визнати нечинним та скасувати наказ Прокуратури Рівненської області (Рівненської регіональної прокуратури) №1522 від 14.12.2015 року про його звільнення з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, поновити на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, зобов'язати прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення його на посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури, стягнення з прокуратури Рівненської області заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що має вищу продуктивність праці, а це є перевагою для залишення на роботі. Крім того, у відповідності до ст.49-2 КЗпП України йому не було запропоновано вільну посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 року №1522 "Про звільнення ОСОБА_3.", яким молодшого радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідною допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) в частині формулювання причин звільнення, виключивши з даного наказу слова "ліквідацією чи". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апелянт в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану постанову та прийняти нову про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що з 13.11.2002 року ОСОБА_3 перебував на різних посадах в органах прокуратури, з 11.04.2013 року - на посаді старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області.

25.09.2015 року його було ознайомлено із письмовим попередженням Прокуратури Рівненської області від 24.09.2015 року №11/1-1998 вих 15 про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") у разі не проходження або неуспішного проходження тестування на заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а.с.8).

14.12.2015 року наказом Прокуратура Рівненської області "Про звільнення ОСОБА_3." №1522 його звільнено з посади старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) (а.с.9).

Не погодившись з таким звільненням, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач взяв участь у конкурсі на зайняття посад прокурорів Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області, який проводився відповідачем, та результати двох перших рівнів конкурсу не оскаржував. Умовою призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру є успішне проходження тестування. Переваги у залишенні на роботі не передбачено ні Законом України "Про прокуратуру", ні Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури. Під час проведення тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб, а саме частиною п'ятою статті 27 Закону №1697 та пунктом 1.6 Порядку. Суд першої інстанції вважав, що можливості залишення позивача на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області після 15.12.2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Рівненської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим і не погоджується з ним.

З наказу №1522 від 14 грудня 2015 року (а.сп.9) вбачається, що ОСОБА_3 звільнено з посади старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 14.12.2015 у зв'язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, у відповідності до п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України). Тобто, при звільненні роботодавець, крім іншого, керувався нормами трудового законодавства, Кодексом законів про працю України.

У відповідності до ч.4 ст.36 Кодексу законів про працю України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

За п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В силу вимог частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що системний аналіз вказаних норм свідчить про необхідність з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9).

Проте, суд першої інстанції не з'ясував належним чином обставини справи.

Правові засади організації і діяльності органів прокуратури України, статус прокурорів, система та структура органів Прокуратури України, в т.ч. порядок зайняття посади прокурора та звільнення з цієї посади, визначається Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697 (далі - Закон №1697).

З 15.07.2015 року Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15.12.2015 року.

Відповідно до п.1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, цей Закон набирає чинності з 15.07.2015 року, крім: пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону, які набирають чинності 15.04.2016 року; статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15.12.2015 року.

Згідно з пп. "в" пп. 1 п. 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначаються Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 року за №98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за №928/27373 (далі - Порядок №98).

Пунктом 1.2 Порядку №98 передбачено, що на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Тестування забезпечує умови для об'єктивного і неупередженого з'ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та особистісними якостями виконувати службові обов'язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур (п. 1.3. Порядку №98).

Пунктом 1.4 цього Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Пунктом 4.1 Порядку №98 встановлено, що основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

В силу вимог пункту 5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури.

Максимальна кількість балів, яку може набрати кандидат за результатами проходження двох тестувань, - 200, які враховуються рівними частинами (50 % - тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) та 50 % - тестування на загальні здібності) (п.3.15 Порядку №98).

За змістом розділу 9 Порядку, рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності (пункт 9.1). Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого (пункт 9.2). У рейтинговому списку зазначаються: найменування місцевої прокуратури; прізвище, ім'я, по батькові кандидата; результати складання кожного тесту та підсумковий бал кандидата. Робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури (пункт 9.4). Керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Призначення кандидатів на посади прокурорів відбувається після призначення їх керівників, перших заступників та заступників (пункт 9.5).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону №1697 у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Додатком "Перелік і територіальна юрисдикція місцевих і військових прокуратур" передбачено створення на території Рівненської області Дубенської місцевої прокуратури, юрисдикція якої поширюється на Демидівський район, місто Дубно, Дубенський район, Млинівський район, Радивилівський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №89ш, зареєстрованим у Прокуратурі Рівненської області 23.09.2015 року за №11/1-17993вх15(7052), вирішено у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припинення шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внести зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області зміни - виключити штатний розпис Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області (пункт 1.1). Включити штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури (пункт 1.2). Встановити у штатному розписі місцевих прокуратур Рівненської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 158 одиниць з відповідним фондом оплати праці, а саме у: Дубенській місцевій прокуратурі 25 одиниць, у тому числі: 1 посада керівника, 1 посада першого заступника керівника, 1 посада заступника керівника, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії, 1 посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, 1,5 посади водія, 1,5 посади прибиральника службових приміщень (12 посад),: Млинівський відділ: 1 посада начальника відділу, 5 посад прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (7 посад); Радивилівський відділ: 1 посада начальника відділу, 4 посади прокурорів, 1 посада спеціаліста 1 категорії (6 посад) (пункт 2.1) (а.с.14-15).

Отже, з набранням з 15.12.2015 року чинності нормами Закону №1697 в частині визначення нового переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур мала місце реорганізація останніх зі скороченням чисельності та штату працівників.

Пунктом дев'ятим ч.1 ст.51 Закону №1697 встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

В ході розгляду справи з'ясовано, що призначення на посади прокурорів новоствореної Дубенської місцевої прокуратури здійснювалося відповідачем в межах визначеної штатної чисельності, за наслідками успішного проходження тестування, відповідно до сформованого рейтингу.

Представленими суду документами підтверджено, що посаду прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, яку обіймав ОСОБА_3, було скорочено, його попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у встановленому законом порядку.

ОСОБА_3 взяв участь у конкурсі на зайняття посад прокурорів Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області, який проводився відповідачем, та за результатами двох перших рівнів конкурсу: тестування на знання законодавства (професійний тест) та тестування загальних здібностей набрав 74 бали, зайнявши 23 місце за рейтинговим списком 32-ох кандидатів, що не дало йому права претендувати ні на одну із 15 можливих посад. Рейтинговий список складений у порядку по кількості набраних балів за результатами двох тестувань (а.с.74-75). Результати проходження тестування ним на підставі п.8.1 Порядку №98 не оскаржувалися.

Виходячи з приписів ч.2 ст.40, ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові було запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що вивільнення позивача відбулося внаслідок реорганізації органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, про наступне вивільнення ОСОБА_3 попереджено в установлені законом строки, а через відсутність інших вакантних посад відповідач наполягає, що звільнення проведено у відповідності до Закону.

Однак, при розгляді справи встановлено, що згідно листа Генерального прокурора України від 27.07.2015 року № 20-157 вих.-15-376 "Про організацію діяльності, пов'язаної з державною таємницею, в умовах реформування органів прокуратури", адресованого керівникам регіональних прокуратур, вбачається утворення в місцевих прокуратурах режимно-секретних органів (РСО) та вказується на необхідність організації роботи щодо призначення керівників РСО місцевих прокуратур, головного спеціаліста з питань таємниць (а.с.69-70). У штатному розписі Дубенської місцевої прокуратури запроваджено штатну одиницю головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць (а.сп.175-176, 178-183).

Про вакантність посади на момент попередження позивача про наступне звільнення та на момент звільнення свідчить проведення конкурсів на її зайняття у вересні-жовтні 2015 (а.сп.182-183, 185-186) та призначення на цю посаду працівника іншої установи з 15.12.2015 року (а.сп.184).

Обізнаність позивача про наявність вакантної посади державного службовця з інших джерел, як то оголошення в місцевій газеті, оприлюднення інформації на веб-сайті, не звільняє роботодавця вивільнюваного працівника від обов'язку запропонувати усі можливі вакантні посади з метою його працевлаштування, в тому числі, запропонувати прийняти участь у конкурсі. Не впливають на вказані правовідносини обставини щодо особливого порядку призначення на посаду державного службовця за конкурсом, адже пропозиція щодо такої посади працівникові, що звільняється, за приписами трудового законодавства все одно покладається та має виходити від роботодавця. Сторони у справі не оспорюють наявність у позивача чинного допуску протягом трьох років до роботи із документами, що містять державну таємницю.

Колегія суддів вважає за необхідне акцентувати на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Вказані питання можливо було з'ясувати в ході проведення конкурсу при прийнятті на вакантну посаду. Проте, будь-яких доказів на підтвердження дослідження питання про можливість зайняття вакантної посади не сторонньою особою, а працівником установи, який підлягає звільненню за скороченням штатів відповідачем суду не надано.

За правовою позицією Верховного суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З огляду на викладене, мало місце порушення трудових прав ОСОБА_3 при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України, що дає підстави вважати незаконним наказ про його звільнення, та наявність підстав для поновлення на посаді.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

ОСОБА_3 підлягає поновленню на посаді, яку займав до звільнення - прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів та органів прокуратури України з 15.12.2015 року. У разі відсутності відповідної посади роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці. А тому не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині зобов'язання прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення позивача на постійну посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури в разі наявності, відкриття або введення вакантної посади.

За приписами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові від 14.01.2014р. у справі № 21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

За довідкою прокуратури Рівненської області від 23.02.2016 № 18-95-вих-16 (а.сп.67) розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_3 складає 382,84 грн. Загальний період вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня постановлення рішення складає 126 робочих днів. Відповідно, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 48237,84 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, у відповідності до ч.1 ст.94 КАС України при ухвалені рішення на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, до стягнення підлягають документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Згідно представлених квитків на проїзд до апеляційного суду для участі у судовому засіданні ОСОБА_3 витрачено 320,07 грн.

Судом першої інстанції прийнято постанову без належного з'ясування обставин справи та за відсутності відповідної правової оцінки, з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "22" березня 2016 р. скасувати та прийняти нову про часткове задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прокурора Рівненської області №1522 від 14.12.2016 року "Про звільнення ОСОБА_3."

Поновити ОСОБА_3 на посаді старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 15.12.2015 року.

Стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по 15.06.2016 року у розмірі 48237 грн. 84 коп.

Стягнути з прокуратури Рівненської області за рахунок її бюджетних асигнувань понесені ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 320 грн. 07 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.В. Жизневська

судді: Т.С. Котік

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "21" червня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/ ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/ Прокуратура Рівненської області вул. 16 Липня, 52,м.Рівне,33028 Рівненська регіональна прокуратура вул.16 Липня,52,м.Рівне,33028

4- - ,