Справа № 208/3383/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" червня 2016 р. м. Київ К/800/3235/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_5 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_5 з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (далі - УПФ), у якому просив визнати протиправною бездіяльність та зобов'язати відповідача взяти на пенсійний облік ОСОБА_5 та перевести його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з виплатою такої з моменту припинення.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що є громадянином України, який постійно проживає у Ізраїлі. До жовтня 1999 року проживав у м. Донецьку де отримував пенсію по інвалідності. У зв'язку з тимчасовою окупацією м. Донецька виплату такої пенсії припинено. 25 лютого 2015 року через свого представника позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька з заявою про переведення з одного виду пенсії (по інвалідності) на інший - за віком. Проте, дана заява не розглянута та повернута у зв'язку з відсутністю адресата за місцезнаходженням. Після чого, 14 квітня 2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з метою захисту свого права на пенсійне забезпечення та просив витребувати з належного пенсійного органу його пенсійну справи та поновити виплату пенсії з переведенням на пенсію за віком за місцем проживання свого представника ОСОБА_4

Відповідач відмовив у такому витребуванні, поновленні та переведенні на інший вид пенсії, у зв'язку з необхідністю подання відповідних документів особисто, а не через свого представника.

Таку відмову позивач вважає протиправною, а тому посилаючи на вимоги Конституції України, Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тощо, просив про задоволення позову.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи в задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що переведення з одного виду пенсії на інший можливо лише за наявності пенсійної справи, в той час як витребування такої справи можливе лише за поданням відповідної заяви особисто пенсіонером.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов на підстав положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок).

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на правовідносин сторін не розповсюджується, оскільки позивач проживає за кордоном, а не на тимчасово окупованій території.

Так, спір сторін за своєю суттю полягає у визначенні права ОСОБА_5 на пенсію, проживаючи за кордоном, переведення з одного виду пенсії на інший, зокрема за віком, а також взяття його на пенсійний облік саме в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за місцем проживання його законного представника ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи позивач є громадянином України, який постійно проживає у Ізраїлі. Виплату пенсії по інвалідності позивачу припинено у зв'язку з тимчасовою окупацією м. Донецька. При цьому, позивач виявляє бажання переведення на інший вид пенсії - за віком та у іншому пенсійному управлінні, зокрема за місцем проживання його представника в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Вирішуючи питання наявності та/або відсутності порушеного права позивача на пенсійне забезпечення з боку відповідача, слід виходити з його статусу, що набув права на пенсію за віком в Україні і такому, що проживає постійно за кордоном та права на переведення з одного виду пенсії на інший, а також з суб'єкту такої виплати.

Так, статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного Закону, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, то припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно з вимогами частин третьої та п'ятої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, переведення з одного виду пенсії на інший, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», врегульовані Порядком № 22-1.

Пунктом 3 Порядку 1.5. Заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

За змістом пункту 1.7 Порядку Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв'язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Також Порядком визначаються документи, необхідні для поновлення пенсії та переведення з одного виду пенсії на інший.

Суди, вирішуючи даний спір не навели відповідних мотивів щодо того, які саме документи мають надаватися пенсіонером у разі поновлення, переходу з одного виду пенсії на інший тощо.

Також, суди не встановили дату припинення виплати пенсії позивачу, звернення за поновленням, переведенням пенсії позивача з урахуванням суб'єктів такого звернення та суб'єктів реагування на це звернення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

А тому, сама суть звернення позивача з метою захисту свого законного права на пенсійне забезпечення в Україні проживаючи за кордоном, не може залежати від його місця проживання, як і залежність від такого звернення особисто.

Проте, суди мали навести відповідні мотиви щодо права такого звернення в залежності від суб'єктної ознаки.

Суди мали встановити дату припинення виплати пенсії позивачу, тобто початок перебігу порушеного права, та на обліку якого саме управління пенсійного фонду перебував позивач перед зверненням до відповідача, з урахуванням положень постанови правління Пенсійного фонду України від 12 травня 2015 року № 9-1, якою визначено Перелік управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах Донецької та Луганської областей, які здійснюють повноваження з обслуговування страхувальників на період проведення антитерористичної операції, і постанови правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, якою затверджені Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління Пенсійний фонд.

Тобто з'ясувати можливість притягнення до участі у справі осіб, які безпосередньо здійснюють виплату та /або забезпечують контроль виплати спірної пенсії позивачу.

Також суди мали виходити з загальних засад адміністративного судочинства з метою повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, які беруть участь у справі.

Так, у відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, судам слід було врахувати, що на виконання листа Пенсійного фонду України № 3387/02-02 від 5 лютого 2015 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 (із змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 1 лютого 2015 року такої довідки.

Враховуючи вищезазначене з 1 лютого не включено у відомості на виплату пенсій пенсіонерів, які переміщені з непідконтрольних територій та не зареєструвалися в порядку, визначеному постановою № 509.

У разі видачі тимчасово переміщеним особам зазначених вище довідок після 1 лютого 2015 року органи Пенсійного фонду України мають невідкладно поновити виплату пенсії з часу її припинення.

Отже, неповне з'ясування судами попередніх інстанцій дійсних обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 липня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

І.В. Штульман