Справа № 183/8002/15 (2-а/183/20/16)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"08" червня 2016 р.Справа № 183/8002/15 (2-а/183/20/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

за участю: секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська, в якому просив визнати неправомірними відповідача щодо не внесення позивача до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги; зобов'язати відповідача включити позивача до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги; зобов'язати відповідача надати позивачу пільгу щодо сплати 50 % на оплату житлової площі, комунальних послуг, а також палива згідно Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року з 06 листопада 2015 року.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 та ст. 41 КАС України не перешкоджає розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в органах Міністерства внутрішніх справ України мав спеціальне звання майор міліції по 03 листопада 2015 року, звільнився з органів внутрішніх справ України у зв'язку з хворобою за п.65 «б» Закону України «Про міліцію» (а.с. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі довідки від 06 листопада 2015 року № 83/36005 позивач і члени його сім'ї мають право відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №583-ХІІ на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива (а.с.7).

27 листопада 2015 року позивач надав до Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги, для включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про міліцію» та декларацію про доходи сім`ї пільговика для визначення права на отримання пільг на житлово-комунальні послуги.

Листом відповідача від 01 грудня 2015 року № 3035 позивача повідомлено про відсутність

правових підстав для включення заявника до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про міліцію» на підставі того, що відповідно до пунктів 1 та 5 Прикінцевих положень Закону України «Про національну поліцію» з 07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію». Таким чином, особи які мали право на пільги згідно із Законом України «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції) з 07 листопада 2015 року втратили право на пільги (а.с.8).

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Правовий і соціальний захист працівників міліції та їх пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (далі - Закон № 565-ХІІ), згідно частин 1 та 2 статті 22 якого передбачалося, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла, встановленні квартирних телефонів, влаштуванні дітей у дошкільні заклади, вирішенні інших питань соціально-побутового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством України.

Редакцією Закону № 565-ХІІ, що діяла до 01 січня 2008 року було передбачено, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом (ч. 4, 6 ст. 22 Закону).

Підпунктом «в» підпункту 1 пункту 68 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в Закон України «Про міліцію» статтю 22 частину 7 доповнено словами: «за умови, якщо середньомісячний сукупний доход сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Однак, зміни, внесені підпунктом «в» підпункту 1 пункту 68 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

В наступному, пунктом 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII у статті 22 Закону України «Про міліцію» частини шосту та сьому викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 1 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII у Законі України «Про міліцію» частину сьому статті 22 викладено у такій редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

У зв'язку з прийняттям Закону України від 28 грудня 2014 року N 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», Кабінетом Міністрів України 04 червня 2015 року прийнято постанову №389, якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї (набрав чинності з 01 липня 2015 року). Вказаним Порядком визначено механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, а також послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім'ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами.

Таким чином, до 01 липня 2015 року чинним законодавством встановлювалось право певного кола осіб відповідно до Закону України «Про міліцію» на отримання 50-процентної знижки по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. Механізм реалізації вказаного права підзаконними нормативно-правовими актами не встановлювався. З набранням чинності Законом України №76-VIII внесено зміни до Закону України «Про міліцію», за змістом яких право на отримання працівниками міліції та членами їх сімей, а також працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, 50-відсоткової знижки плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо збережено, за змістом і колом осіб не звужено. Між тим, законодавцем встановлено умову, за наявності якої вказана пільга призначається, а саме: якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу. Кабінетом Міністрів України на виконання зазначеної норми закону затверджено механізм реалізації права на отримання зазначеного виду пільг, яким врегульовано в тому числі види доходів, які враховуються до складу сукупного доходу сім'ї пільговика.

Згідно пункту 3 Порядку № 389, пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім'ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

У відповідності до п.п. 169.4.1 п. 169.4 ст. 169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга застосовується до доходу, нарахованого на користь платника податку протягом звітного податкового місяця як заробітна плата (інші прирівняні до неї відповідно до законодавства виплати, компенсації та винагороди), якщо його розмір не перевищує суми, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень (стаття 7 Закону).

В наступному, відповідно до пунктів 1 та 5 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію», з 07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Позивач звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення 27 листопада 2015 року, тобто після вступу в дію Закону України «Про Національну поліцію». Зазначений Закон, в частині втрати чинності Закону України «Про міліцію» не скасовувався та не змінювався, Конституційним Судом України не конституційним не визнавався, а отже відмова відповідача у включенні позивача до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про міліцію» є правомірною, вчиненою на підставі норм діючого законодавства.

Водночас, 23 грудня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» № 900-VIII, у відповідності до п. 3 якого, пункт 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацами другим і третім такого змісту: «За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Таким чином, при вирішенні спору застосуванню підлягає законодавча норма, що не визнана неконституційною та прийнята пізніше, тому в даному випадку мають застосовуватись норми Закону України «Про міліцію» зі змінами, внесеними Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

З урахуванням вказаних вище норм, з 01 липня 2015 року по 07 листопада 2015 року та з 29 грудня 2015 року (дата набрання чинності Закону від 23 грудня 2015 року № 900-VIII) і станом по день розгляду справи в суді, податкова соціальна пільга (у спірних правовідносинах - 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо) застосовується виключно за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім'ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує суму 1710 гривень.

З урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження складу сім`ї позивача вбачається, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача з розрахунку на 1 особу в контексті у відповідності до п.п.4, 5 Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 за 6 місяців до дати звернення із заявою про надання пільги становить 1982,25 грн. ((28052,54 грн. / 6) + (7628,00 грн. / 6) / 3 особи).

За таких обставин, оскільки сукупний розмір доходу сім`ї позивача станом на день звернення до відповідача із заявою про внесення до реєстру та надання пільги не перевищував суму в розмірі 1710 гривень, у відповідності до діючих на час звернення законодавчих актів, дії відповідача є правомірними.

Оцінюючи доводи позивача на неприпустимість звуження змісту і обсягу пільг, компенсацій та гарантій, наданих громадянам України, шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

При цьому, оскільки положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року N 76-VIII, Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389 не скасовувались та не конституційними не визнавались, а отже суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду вірно не вбачав підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай