Справа № 2а-7501/12/1370
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 року м. Київ К/800/28012/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у справі № 2а-7501/12/1370 за позовом Публічного акціонерного товариства „Шахта „Надія" до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області,

про визнання протиправними дій, зобов'язання внести зміни до карток особового рахунку, -

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство „Шахта „Надія" звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо зміни (розподілу) сплаченої суми в рахунок погашення податкового боргу та пені; зобов'язання відповідача внести зміни до карток особових рахунків платника податків.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015, позовні вимоги задоволено, визнано протиправними дії Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області щодо зміни (розподілу) сплаченої суми за платіжними дорученнями: № 2793 від 23.11.2010; № 2806 від 25.11.2010; № 2813 від 29.11.2010 в рахунок погашення податкового боргу та пені; зобов'язано Сокальську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Львівській області внести зміни до карток особових рахунків позивача.

Відповідач звернувся із касаційною скаргою про скасування постанови Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015, посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

В скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суд апеляційної, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем за жовтень 2010 року визначена сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками поточного звітного періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду у сумі 2592338 грн..

Позивачем платіжними дорученнями було сплачено визначену суму до бюджету із зазначенням призначення платежу "ПДВ за жовтень 2010 року".

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону України „Про Національний банк України" від 20.05.1999 року № 679-ХІV Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому відповідно до положень п. 3.8 Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.

Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику.

Тому, суми податкових зобов'язань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, сплата позивачем узгоджених податкових зобов'язань здійснювалась платіжним дорученням із зазначенням в ньому призначення платежу, а саме: сплата податку на додану вартість за жовтень 2010 року.

З огляду на викладене, враховуючи передбачене чинним законодавством виключне право платника визначати призначення платежу, посилання відповідача на положення п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", в якому передбачено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях, правомірно не були взяті до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки в даному випадку платником податку самостійно визначено напрямок зарахування сплачених коштів із вказівкою конкретного періоду.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Отже, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Крім того, щодо розглядуваної категорії спорів у постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі № 21-184а11 за позовом державного підприємства "Свердловантрацит" до Державної податкової інспекції у місті Свердловську Луганської області про визнання незаконним податкового повідомлення - рішення відображена правова позиція: "…п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" не дає податковому органу право самостійно змінювати призначення платежу, визначеного платником податків при їх сплаті, зокрема з метою погашення податкового боргу".

Відповідно, визнання протиправними дій відповідача щодо зміни (розподілу) сплаченої суми за платіжними дорученнями зумовлює, також, необхідність зобов'язання відповідача внести зміни до особового рахунку позивача, відобразивши в обліковій картці особового рахунку відповідні дані, які містяться у поданій позивачем звітності для повного та всебічного захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області відхилити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.