Справа № 815/1054/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1054/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.12.2015р. №892-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Іраку, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, так як до виїзду з країни походження він займався дизайном матеріалів та неодноразово допомагав у здійсненні дизайну секретній організації, про що дізналася влада країни та заборонила йому покидати Ірак. Позивач зазначив, що він змушений був покинути країну походження в пошуках міжнародного захисту. На даний час в Іраку зберігається загроза життю і безпеці, він може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2016р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції не враховано інформації по країні походження позивача, яка міститься у загальнодоступних джерелах, а також порушено фундаментальні права біженця, встановлені ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Також, апелянт посилається на те, що на даний час в Іраку триває громадянська війна, активно діє терористичне угрупування «Ісламська держава», що переслідує осіб за релігійною ознакою. На думку апелянта, це є суттєвою обставиною та являється підставою для надання додаткового захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку, уродженцем м.Багдад, район Аль-Хадраа. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, володіє англійською та російською мовами. Позивач одружений на громадянці Іраку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4.

21.04.1994р. позивач виїхав з Іраку до Йорданії (м.Аман), де він перебував 1 день. Після чого позивач виїхав до Ємену, де проживав протягом одного року, працював інженером та мав достатній заробіток. Під час знаходження позивача у Ємені до нього приїхала його дружина, разом з якою вони виїхали з Ємену до Росії, де перебували 10 днів. Влітку 1995 року позивач з дружиною прибули до України літаком з офіційно оформленими документами та мали візи. В Києві заявник влаштувався на роботу реалізатором на ринку. Під час знаходження в Україні дружина ОСОБА_1 завагітніла та, за бажанням позивача, виїхала до Іраку, де народила дитину та проживає там разом з дочкою до теперішнього часу.

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2007р. позивач вперше звернувся за захистом до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою № 138 про надання статусу біженця. Причиною звернення зазначив те, що він поїхав з Іраку в 1994 році, оскільки влада ОСОБА_11 обмежувала його свободу. У 1991 році Ірак захопив Кувейт, через що США після визволення Кувейту оголосили блокаду Іраку. В цей час до Іраку регулярно приїжджали різні міжнародні комісії. Позивача, як і інших державних службовців на час приїзду цих комісій закривали, щоб вони не спілкувались з іноземцями та не розповіли державні таємниці. Позивач до Іраку повернутись не зміг через події, що там відбуваються.

07.04.2008р. рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №221-08 позивачу відмовлено у визнанні біженцем. Правомірність зазначеного рішення встановлено постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008р. по справі №2-а-6892/08, яка набрала законної сили.

30.06.2012р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №279 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім викладеного у заяві про надання статусу біженця №138 від 12.06.2007р., причиною повторного звернення позивач додатково зазначив, що ситуація в Іраку загострилась через релігійні протистояння сунітів та шиїтів.

Суд першої інстанції встановив, що 17.08.2012р. наказом №63 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Іраку Мухамед ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа № ODS 12/160.

Рішенням Державної міграційної служби України №892-15 30.12.2015р. позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015р. №892-15 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 наводить суперечливі обставини щодо причин залишення країни походження, перешкод щодо виїзду з Іраку у нього не було, до прибуття на територію України перебував у Ємені та Росії, за захистом до яких не звертався, а після потрапляння в 1995 році в Україну вперше звернувся за захистом тільки в 2007 році.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Апеляційний суд встановив, під час звернення до Управління міграційної служби в Одеській області в 2007 році ОСОБА_1 причиною виїзду з Іраку зазначає трудову діяльність на державному підприємстві та неможливість спілкування з іноземними колегами. Також, вказував, що через співпрацю з секретною організацією йому було заборонено покидати країну.

Під час проведення анкетування в 2012 році, при повторному зверненні, позивач зазначив, що основною причиною виїзду з Батьківщини є нестабільна ситуація в країні та релігійні протистояння між сунітами та шиїтами. Зокрема, позивач зазначив, що на момент його виїзду з Іраку до влади прийшли мусульмани-суніти, а сам він за віросповіданням є мусульманином-шиїтом. При цьому, при проведенні анкетування 17.08.2012р. ОСОБА_1 вже не зазначав про свою трудову діяльність.

Таким чином, апеляційний суд знаходить обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що інформація, надана позивачем щодо причин виїзду з країни походження, є суперечливою, що ставить під сумнів її правдоподібність.

Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1, апеляційний суд встановив, що позивач не зазначає жодних конкретних дат будь-яких подій в Іраку, а надана ним інформація носить загальний характер та не містить чітких відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині.

Разом з тим, як зазначив позивач при співбесіді 17.08.2012р., під час виїзду з Іраку в нього не було жодних проблем, що не узгоджується з твердженнями ОСОБА_1 про те, що йому через співпрацю з секретною організацією було заборонено покидати країну.

Згідно ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційний суд враховує, що при прибутті на територію України в 1995 році за захистом до її уповноважених органів ОСОБА_1 звернувся тільки в 2007 році. Позивач не може обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України.

Колегія суддів, також, враховує, що позивач не звертався за захистом в країнах транзитного перебування (Йорданія, Ємен, Росія), які є безпечними країнами для проживання.

З матеріалів справи вбачається, що серед членів сім'ї позивача в Іраку в м.Багдад залишились проживати: брат - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6, брат - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, сестра - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_8, дружина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9, донька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_10 Та обставина, що позивач відправив вагітну дружину до Іраку, на думку колегії суддів, свідчить, що йому на Батьківщині нічого не загрожує, а його доводи щодо того, що у нього можуть виникнути там проблеми, є лише припущеннями.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Апеляційний суд враховує надану апелянтом інформацію по країні його походження, однак зазначає, що на всій території Іраку не існує ситуації загальної загрози населенню взагалі та особисто для позивача відсутня загроза стати жертвою з боку радикальних ісламських угрупувань, якщо він буде перебувати в м. Багдад та північних районах Іраку, що дає підстави вважати, що для нього існує можливість альтернативного переміщення по території країни громадянської приналежності.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що інформація щодо протистояння між сунітами та шиїтами в Іраку є правдивою, однак зазначив, що на даний час суніти в Іраку являють собою меншість і висловлюють невдоволенням політикою переважно шиїтського уряду. ОСОБА_1 з 1995 року не робив спроб повернутися до Іраку враховуючи, що ситуація в країні стабілізувалася.

Апеляційний суд вважає, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Іраку, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи наявність розбіжностей в показаннях позивача, неможливість ним підтвердити свої доводи щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з його трудовою діяльністю чи релігійними переконаннями, звернення за легалізацією після тривалого перебування на території України, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 17.06.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.