Справа № 813/1946/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження в адміністративній справі

15 червня 2016 року справа № 813/1946/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.,

за участю:

прокурора Бойко Н.І.,

представників третіх осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2-Д.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, треті особи- Львівське комунальне підприємство Зелений Львів та Товариство з обмеженою відповідальністю С.О.Груп про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради, -

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради №340 від 17.03.2016 р. Про надання ТзОВ С.О.Груп дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на вул. Уласа Самчука, 8, на яку буде поширюватися право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення Стрийський парк.

Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю С.О.Груп, подав до суду клопотання від 15.06.2016 року про закриття провадження у справі за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, треті особи- Львівське комунальне підприємство Зелений Львів та Товариство з обмеженою відповідальністю С.О.Груп про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради. Клопотання мотивоване тим, що прийняте Львівською міською радою (як субєктом владних повноважень) рішення про надання ТзОВ С.О.Груп дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо виготовлення меж частин земельної ділянки на вул. Уласа Самчука, 8, на яку буде поширюватися право сервітуту є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків, оскільки захист порушеного права у разі надання такого дозволу має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Просить закрити провадження в даній справі.

Позивач заперечила проти поданого клопотання, мотивуючи тим, що даний спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце його проведення. Клопотань про розгляд справи без його участі до суду не надходило.

Дослідивши клопотання представника третьої особи та матеріали справи, суд вважає, що таке клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється, на всі правовідносини, що виникають у державі.

Разом з тим, суди повинні дотримуватися встановлених процесуальними законами правил підсудності та підвідомчості спорів, враховувати, що тільки права, свободи та законні інтереси учасників правовідносин, які виникають із визначених законом підстав та інших юридичних фактів, підлягають судовому захисту в передбачений законом та/або договором спосіб.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов'язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як встановлено судом, позивач оскаржує ухвалу №340 від 17.03.2016р. про надання ТзОВ С.О.Груп дозволу на виготовлення технічної документації землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки вул. Уласа Самчука, 8, на яку буде поширюватися право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк».

Відповідно до ст.. 144 Конституцї України, пп..34 п.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України « Про землеустрій», ст.. ст.. 12, 98, 100 Земельного кодексу України міська влада ухвалила: надати ТзОВ С.О.Груп дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки площею 0, 1735 га на вул. Уласа Самчука, 8, на яку буде поширюватися право сервітуту на платній умові у розмірі орендної плати, терміном на 5 років для обслуговування будівлі відпочинкового комплексу «Парк-Блюз» (з обмеженнями без права капітального будівництва та реконструкції ; без права огородження ділянки; без права зміни цільового призначення ділянки) у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк».

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України),ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок грунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Як вбачається із поданого позову, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення - ухвалу Львівської міської ради №340 від 17.03.2016 р. Про надання ТзОВ С.О.Груп дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на вул. Уласа Самчука, 8, на яку буде поширюватися право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення Стрийський парк.

В даному випадку Львівська міська рада реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції. Тобто спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно -правовий характер.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 р. у справі №21-228а13, від 11.11.2014 р. у справі № 21-493а14, від 09.12.2014 р. у справі №21-308а14 та від 16.12.2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.2442 КАС України.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, треті особи- Львівське комунальне підприємство Зелений Львів та Товариство з обмеженою відповідальністю С.О.Груп про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради.

Керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

1. Клопотання представника третьої особи задовольнити.

2. Закрити провадження у справі за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, треті особи - Львівське комунальне підприємство Зелений Львів та Товариство з обмеженою відповідальністю С.О.Груп про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. У випадку застосування частини 3 ст. 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили в строк та в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст ухвали складений та підписаний 21.06.2016 року.

Суддя Братичак У.В.