Справа № 802/500/16-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 червня 2016 р. Справа № 802/500/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь Ірини Олегівни

представника позивача: ОСОБА_1,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Кей-Колект про визнання протиправним та скасування рішення

в с т а н о в и в :

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання неправомірним та скасування рішення.

Зазначила, що 18.05.2007 року між нею, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та АКІБ УкрСиббанк, для забезпечення виконання кредитного договору, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира № 56, розташована в м. Вінниця по вул. Стельмаха, яка належить на праві власності вказаним фізичним особам. 11.07.2015 року відповідачем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 10375514 про реєстрацію за ТОВ Кей-Колект права власності на вищевказану квартиру.

Позивач вважає таке рішення відповідача неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято без додержання вимог чинного законодавства, а саме: реєстрацію права власності здійснено без згоди власника, без вчинення нотаріальних дій та не за місцем знаходження нерухомого майна. Також залишено поза увагою той факт, що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України. Вказана квартира є єдиним місцем проживання позивача та членів її сім'ї, в тому числі неповнолітніх дітей.

Представник позивача в судовому засідання позов підтримав та просив його задовольнити на підставі та в межах заявлених позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До матеріалів справи надав копії документів, на підставі яких було прийнято спірне рішення.

Представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що, перед прийняттям оскаржуваного рішення, відповідачем була вчинена нотаріальна дія посвідчення заяви третьої особи. Дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки відчуження майна відбулось за згодою позивача, яка зазначена у застереженні договору іпотеки.

Враховуючи належне повідомлення відповідача, суд відповідною протокольною ухвалою, прийняв рішення про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18.05.2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком УкрСиббанк та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник, позикодавець, позивач та ОСОБА_5 уклали іпотечний договір, із відповідними змінами, від цієї ж дати, реєстровий номер 2320, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 Згідно підпункту 1.4. пункту 1 якого, іпотекодавці передали в іпотеку, належну їм на праві спільної власності квартиру № 56, у м. Вінниця, вул. Стельмаха, буд. № 41.

12.12.2011 року між банком та третьою особою укладено договір факторингу № 1, предметом якого є передача у власність останньому права вимоги станом на дату укладання такого договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до третьої особи переходять усі права банка за усіма договорами забезпечення.

Цього ж дня між банком та третьою особою також було укладено договір відступлення вимоги за вказаним договором іпотеки.

11.07.2015 року третя особа звернулась до відповідача із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки згідно ст.. 37 Закону України «Про іпотеку».

За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення № 22785925 від 11.07.2015 року про проведення державної реєстрації права власності третьої особи на квартиру № 56, що розташована у м. Вінниця, вул. Стельмаха, 41, на підставі якого вніс відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності третьої особи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернулась з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо обґрунтованості підстав звернення позивача до суду слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 9 Закону 1952 у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Також відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868 від 17.10.2013 року, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (далі - Порядок), державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

В свою чергу, нотаріус, в розумінні статті 3 Закону України Про нотаріат (далі - Закон 3425) - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до вимог частини 7 статті 3 Закону 1952 державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини пятої цієї статті.

Згідно визначення, наведеного у статті 13-1 Закону 3425, нотаріальний округ це територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Згідно частини 3 статті 13-1 Закону 3425 нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.

Як вже зазначалося, предметом договору іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 та право власності на яке на теперішній час, зареєстровано за третьою особою.

Проте, відповідачем, всупереч процитованих вище положень статті 3 Закону 1952 та статті 13-1 Закону 3425, здійснено державну реєстрацію права власності спірного майна, не за місцем його розташування та яке знаходиться поза межами нотаріального округу, в рамках якого відповідач має право здійснювати нотаріальну діяльність.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 3 статті 3 Закону 1952, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Окрім того, у абзаці 7 пункту 2 Порядку зазначено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто, законодавець повязує державну реєстрацію прав з вчиненням відповідної нотаріальної дії.

Так, стаття 34 Закону 3425 встановлює перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, а саме: посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо); вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину; видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; проведення опису майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видача дублікатів нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчення справжності підпису на документах; засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчення факту, що фізична особа є живою; посвідчення факту перебування фізичної особи в певному місці; посвідчення час пред'явлення документів; передача заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймання у депозит грошових сум та цінних паперів; вчинення виконавчих написів; вчинення протестів векселів; вчинення морських протестів; прийняття на зберігання документів. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом.

При цьому, проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно відбувається разом з вчиненням нотаріальних дій, які безпосередньо повязані з правом на майно, а саме, посвідчення правочинів відчуження (купівля - продаж, дарування щодо).

Однак, у досліджуваному судом випадку проведення державної реєстрації права на спірну квартиру нотаріусом здійснено без вчинення відповідної нотаріальної дії.

Посилання третьої особи на те, що така нотаріальна дія вчинялась судом до уваги не беруться, оскільки посвідчення заяви не є нотаріальною дією, повязаною з безпосереднім посвідченням договорів відчуження, як того вимагає закон.

Окремо суд зазначає, що стаття 55 Закону 3425 містить перелік нотаріальних дій, які можуть провадитися не тільки за місцезнаходженням майна, а й за місцем реєстрації однієї зі сторін правочину. Зокрема, у частині четвертій цієї статті зазначено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Однак, у цьому випадку вказана норма застосуванню не підлягає, оскільки як встановлено судом та зазначено вище, оскаржуваній реєстрації права не передувало укладення договору відчуження та, відповідно, вчинення з цього приводу нотаріальних дій (щодо посвідчення).

Крім цього, відповідно до частини 6 статті 3 Закону України Про іпотеку (далі - Закон 898) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 1 статті 7 Закону 898 визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання

Згідно частини 1 статті 24 Закону 898 відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно частин 1, 3 статті 33 Закону 898 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону 898 сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону 898 іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Як встановлено судом, у розділі 4 договору іпотеки наведені умови звернення стягнення на нерухоме майно.

Так, згідно умов пункту 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до статті 36 Закону України Про іпотеку (п.4.6 договору іпотеки).

Окремо суд вважає за необхідне зазначити й про таке.

Щодо посилань позивача на порушення положень статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", суд вказує на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон 1304), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

При застосуванні наведеної норми до спірних правовідносин слід звернути увагу на те, що в зазначеній нормі йдеться про заборону відчуження майна саме без згоди власника. Отже наявність чи відсутність такої (згоди) є визначальним фактором.

Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині. Тобто, укладаючи іпотечний договір, позивач погодилася з тією умовою договору, що у разі невиконання або неналежного виконання зобовязань за кредитним договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. При цьому, слід враховувати, що реалізується така обставина лише за умови отримання іпотекодавцем письмової вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект про усунення порушень.

Відтак, за встановлених у даній справі обставин, на думку суду, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню вищезазначена правова норма, оскільки позивач, при укладенні договору іпотеки надав добровільну згоду на відчуження майна, що є предметом іпотеки.

Але при цьому суд зазначає, що 11.02.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення по справі № 127/27802/14-ц (провадження № 2/127/510/15), яким задоволені позовні вимоги третьої особи до позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором від 18.05.2007 року та стягнуті солідарно грошові кошти. Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Тобто, третя особа у 2015 році скористалась своїм правом звернення стягнення. Наявність судового рішення від 11.02.2015 року свідчить про обрання третьою особою способу захисту цивільних прав судом, порушене цивільне право позивача було захищене в обраний ним спосіб.

Як вже зазначалось, у пункті 4.2. договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин, 11.07.2015 року третя особа вже вдруге скористалась своїм правом звернення стягнення, оскільки в наявності мала рішення суду про стягнення суми боргу.

Не виконання рішення суду в примусовому порядку не дає третій особі права на використання вдруге свого права звернення стягнення.

Додатково суд вважає за необхідне також зазначити й про те, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач керувався пунктом 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року Однак, вказаний порядок втратив чинність 11.02.2014 року на підставі Постанови КМУ № 868 від 17.10.2013 року.

В свою чергу, частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення прийнято не за місцем розташування нерухомого майна; без вчинення нотаріальної дії; на підставі нормативно-правового акту, що втратив чинність, відтак, не відповідає переліченим у статті 2 КАС України критеріям, зокрема, щодо добросовісності, не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а отже підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позов підлягає задоволенню, на користь позивача необхідно стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 10375514, прийняте 11 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва ОСОБА_4.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (вул. Стельмаха, 41/56, м. Вінниця) сплачений при зверненні до суду судовий збір з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (вул. Червоноармійська, 84/14, м. Київ) у сумі 551,20 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович