Справа № 804/8120/15
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2016 р. Справа № 804/8120/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
позивача представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку та моральної шкоди, -
3 липня 2015 року ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області (далі УПФУ у Васильківському районі, відповідач), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, прийнятих судом, від 15.04.2016 року, просить:
- визнати незаконними дії УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині не нарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України;
- стягнути з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь позивача відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6944,37 грн.;
- стягнути з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3000 грн.;
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- наказами від 29.07.2011 року №24-в, від 03.10.2012 року №37-з, від 30.08.2013 року №41-щв, від 16.07.2014 року №18-щв, від 30.04.2015 року №18-щв позивачу були надані щорічні основні відпустки з 01.08.2011 року, 04.10.2012 року, 02.09.2013 року, 17.07.2014 року та з 05.05.2015 року відповідно, проте всупереч положенням статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата за час відпустки виплачена з порушення строків виплати, а саме: 09.08.2011 року, 08.10.2012 року та 16.10.2012 року, 06.09.2013 року, 15.07.2014 року та 30.07.2014 року, 06.05.2015 року та 28.05.2015 року відповідно;
- наказом від 05.06.2015 року №20-ос позивача звільнено з посади, підставою для звільнення стало систематичне порушення відповідачем строків виплати заробітної плати за час відпустки, проте вихідна допомога при звільненні позивачу не виплачена, чим порушено права позивача на оплату праці;
- оскільки має місце затримка виплати вихідної допомоги, то позивачу має бути виплачений середній заробіток за затримку остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги за період з 08.06.2015 року по 15.04.2016 року;
- внаслідок порушення права на своєчасне одержання вихідної допомоги позивачу була завдана моральна шкода, він залишився без засобів до існування, оскільки заробітна плата була єдиним джерелом доходів. Оскільки виплата допомоги по безробіттю виплачується лише через місяць після звільнення, позивач був вимушений звертатись до знайомих з проханням надання в борг коштів, чого раніше ніколи не робив, це принизило гідність позивача. В період після звільнення у позивача погіршилось здоровя, він був вимушений звертатись до лікаря, що підтверджується копією амбулаторної картки.
Позивач в судовому засіданні підтримав обрану правову позицію та просив суд позовні вимоги задовольнити.
Представником відповідача надані суду письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначено наступне: відповідачем звільнено ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу з призначення пенсій за власним бажанням за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України наказом №20-ОС від 05.06.2015 року, виплачено компенсацію за невикористану частину відпустки. Проте вказано, що посилання позивача на частину 3 статті 38 Кодексу законів про працю України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки:
- позивач не звертався до суду чи до профспілкової організації УПФУ у Васильківському районі з приводу оскарження сум та строків виплати заробітної плати, в тому числі і за час відпустки, тому будь-які скарги на дії Управління за період до березня 2015 року не можуть бути прийнятими до уваги;
- науково-практичний коментар до Законодавства України про працю, коментуючи статтю 98 Кодексу законів про працю України зазначає, що стаття відновлює пріоритет норм бюджету перед нормами, регулюючими відносини з оплати праці в установах і організаціях, що фінансуються з бюджету;
- заробітна плата працівникам Управління протягом усього періоду роботи ОСОБА_3 з 05.07.2010 року по 05.06.2015 року виплачувалась два-три рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, без жодного випадку порушення строку виплати;
- чинним законодавством визначений термін більше одного календарного місяця, порушення якого вважається порушенням норм законодавства про працю та тягне за собою певні наслідки для роботодавця;
- виплата заробітної плати за час відпустки здійснена 09.08.2011 року, 08.10.2012 року, 05.09.2013 року, 15.07.2014 року та 06.05.2015 року, оскільки можливості виплатити заробітну плату за час відпустки в інші календарні місяці УПФУ у Васильківському районі не мало змоги;
- заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки обовязок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника або втрата ним нормальних життєвих звязків або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Матеріали адміністративного позову не містять доказів про причинний зв'язок звільнення позивача та погіршення його здоровя, до лікаря-псіхіатра позивач звернувся через 20 днів після звільнення з посади. Того ж дня до лікаря-псіхіатра звернулась цивільна дружина позивача, яка звернулась до суду з аналогічним позовом до УПФУ у Васильківському районі, що дає підстави стверджувати, що причиною погіршення здоровя стали сімейні негаразди.
Додатково в судовому засіданні представники відповідача зазначили про невірний розрахунок сум заявлених до стягнення позивачем, та про відсутність вимоги позивача щодо виплати вихідної допомоги.
Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі та просили суд відмовити в їх задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши чинне законодавство, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначений на посаду головного спеціаліста відділу з призначення пенсій, як такий, що пройшов за конкурсом, відповідно до наказу №44-0 від 05.07.2010 року.
Відповідно до наказу «Про надання частини щорічної основної відпустки» №24-в від 29.07.2011 року ОСОБА_3, головному спеціалісту відділу з призначення пенсій, надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 05.07.2010 року по 04.07.2011 року на 14 календарних днів з 01.08.2011 року по 14.08.2011 року включно, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 09.08.2011 року.
Відповідно до наказу «Про надання частини щорічної основної відпустки» №37-з від 03.10.2012 року ОСОБА_3, головному спеціалісту відділу з призначення пенсій, надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 05.07.2011 року по 04.07.2012 року на 30 календарних днів з 04.10.2012 року по 02.11.2012 року включно, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 08.10.2012 року.
Відповідно до наказу «Про надання частини щорічної основної відпустки» №41-щв від 30.08.2013 року ОСОБА_3, головному спеціалісту відділу з призначення пенсій, надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 05.07.2012 року по 04.07.2013 року на 30 календарних днів з 02.09.2013 року по 01.10.2013 року включно, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 05.09.2013 року.
Відповідно до наказу «Про надання частини щорічної основної відпустки» №18-щв від 16.07.2014 року ОСОБА_3, головному спеціалісту відділу з призначення пенсій, надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 05.07.2013 року по 04.07.2014 року на 30 календарних днів з 17.07.2014 року по 15.08.2014 року включно, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 15.07.2014 року.
Відповідно до наказу «Про надання частини щорічної основної відпустки» №9-щв від 30.04.2015 року ОСОБА_3, головному спеціалісту відділу з призначення пенсій, надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 05.07.2014 року по 04.07.2015 року на 30 календарних днів з 05.05.2015 року по 05.06.2015 року включно, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.
Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 06.05.2015 року.
05.06.2015 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу з призначення пенсій за власним бажанням за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України та наказано виплатити грошову компенсацію за частину основної щорічної відпустки тривалістю 13,5 календарних днів за період роботи з 05.07.2011 року по 04.07.2012 року, згідно наказу №20-ОС від 05.06.2015 року.
Зазначені обставини підтверджуються відомостями про роботу, визначеними в трудовій книжці серії АХ №556140, та наявними в матеріалах справи копіями наказів від 05.06.2015 року №20-ОС, від 29.07.2011 року №24-в, від 03.10.2012 року №37-з, від 30.08.2013 року №41-щв, від 16.07.2014 року №18-щв, від 30.04.2015 року №18-щв та довідкою УПФУ у Васильківському районі вих. №2963/03/37 від 25.06.2015 року про дату виплати сум нарахованої заробітної плати за час щорічних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010-2015 роки (а.с.8, 12, 14-18, 30).
Підставою для звільнення ОСОБА_3 стала заява від 04.06.2015 року, з зазначенням наступного:
- в звязку з систематичним порушенням строків виплати відпускних, позивач просить звільнити його з роботи за власним бажанням в порядку частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, без письмового попередження про звільнення за 14 календарних днів з 05.06.2015 року;
- на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 04.08.1983 року, позивач просить надати завірені копії наказу про звільнення та наказів про надання відпусток за весь період роботи в УПФУ у Васильківському районі;
- на підставі статтей 49, 110 Кодексу законів про працю України позивач просить надати довідку про виплачену заробітну плату за травень 2015 року та розрахунок компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.
Після звільнення та проведення остаточного розрахунку, позивач звернувся до начальника УПФУ у Васильківському районі з заявою від 15.06.2015 року, в якій просив:
- на підставі статтей 49, 110 Кодексу законів про працю України надати довідку про середній розмір заробітної плати за останні 2 місяці, що передують звільненню;
- надати інформацію щодо сум виплаченої (з відрахуванням всіх належних податків) заробітної плати за час щорічних основних відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2010 року по 2015 рік, з розшифровкою за видами виплат та датою перерахування вказаних сум на картковий рахунок позивача;
- надати розяснення, на якій підставі позивачу не була виплачена вихідна допомога при звільненні відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.
25.06.2015 року за вих. №2961/08/37 УПФУ у Васильківському районі надано відповідь на заяву ОСОБА_3 від 15.06.2015 року, в якій зазначено, зокрема, що відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога. Оскільки Управлінням не визнаються порушення законодавства про працю чи трудового договору, виплата вихідної допомоги згідно статті 44 Кодексу законів про працю України при виплаті розрахунку при звільненні не проведена, управлінням направлено позову заяву до суду про зміну формулюванням причин звільнення з посади.
УПФУ у Васильківському районі з метою зміни формулювання причини звільнення з посади ОСОБА_3 із «звільнити за власним бажанням, частиною 3 статті 38 КЗпП України» на «звільнити за власним бажанням, частиною 1 статті 38 КЗпП України» в трудовій книжці та в наказі від 05.06.2015 року №20-ос звернулось з цивільним позовом до Васильківського районного суду Дніпропетровської області.
11.08.2015 року ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі №172/694/15-ц за заявою УПФУ у Васильківському районі цивільну справу за позовом УПФУ у Васильківському районі до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади залишено без розгляду.
12.08.2015 року ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі №172/966/15-а відкрито провадження за адміністративним позовом УПФУ у Васильківському районі до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади.
17.12.2015 року постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі №172/966/15-а відмовлено у задоволенні адміністративного позову УПФУ у Васильківському районі до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади.
У вказаній постанові судом зазначено, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, отже, встановлені в судовому засіданні порушення трудового законодавства надавали відповідачу право на подання заяви на звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, що зобов`язувало позивача провести звільнення виключно за частиною 3 статті 38 КЗпП України.
29.03.2016 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №172/966/15-а (2-а/172/24/15) апеляційну скаргу УПФУ у Васильківському районі задоволено частково, постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року скасовано, провадження в адміністративні справі закрито.
В зазначеній ухвалі визначено, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства та розглянув її по суті заявлених вимог, оскільки чинним законодавством не передбачено права Пенсійного фонду України та його територіальних органів звертатися до суду з вимогами про зміну формулювання звільнення службовця та внесення відповідних змін у наказ про звільнення, що видавався самим же субєктом владних повноважень і який сам же з ним не погоджується.
З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що станом на день розгляду справи судом, формулювання причин звільнення позивача з посади в трудовій книжці та в наказі від 05.06.2015 року №20-ос визначено за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України «звільнення за власним бажанням, у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору».
Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної за законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Строки виплати заробітної плати врегульовані статтею 115 Кодексу законів про працю України частиною 2 якої визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Відповідно до частини 4 статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
Зазначена норма кореспондується зі статтею 21 Закону України «Про відпустки», якою встановлено, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.
Судом встановлено, що заробітна плата за час щорічних відпусток ОСОБА_3 за період:
- з 01.08.2011 року по 14.08.2011 року нарахована в розмірі 820,84 грн. та виплачена 09.08.2011 року, на особистий картковий рахунок перераховано 1623,00 грн. (граничний строк виплати 28.07.2011 року);
- з 04.10.2012 року по 02.11.2012 року нарахована в розмірі 2174,56 грн. та виплачена 08.10.2012 року, на особистий картковий рахунок перераховано 4279,56 грн. (граничний строк виплати 28.09.2012 року);
- з 02.09.2013 року по 01.10.2013 року нарахована в розмірі 2608,12 грн. та виплачена 05.09.2014 року, на особистий картковий рахунок перераховано 4457,00 грн. (граничний строк виплати 29.08.2013 року);
- з 17.07.2014 року по 15.08.2014 року нарахована в розмірі 2900,88 грн. та виплачена 15.07.2014 року, на особистий картковий рахунок перераховано 5100,00 грн. (граничний строк виплати 11.07.2014 року);
- з 05.05.2015 року по 05.06.2015 року нарахована в розмірі 2753,70 грн. та виплачена 06.05.2015 року, на особистий картковий рахунок перераховано 4100,00 грн. (граничний строк виплати 30.04.2015 року).
Стаття 38 КЗпП України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Крім того, роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань.
За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 22.05.2013 року у справі №6-34цс-13.
Крім того, в постанові Верховного суду України від 22.05.2013 року по справі №6-34 цс 13 висловлена наступна правова позиція: для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.
Отже, станом на час розгляду справи судом, має місце порушення трудового законодавства УПФУ у Васильківському районі, оскільки зворотне в судовому порядку не доведено, формулювання причин звільнення у трудовій книжці не змінено.
Доводи відповідача, що позивач не мав права посилатись на систематичне порушення строків виплати заробітної плати, суд вважає безпідставними, оскільки звернення позивача до суду чи до профспілкової організації УПФУ у Васильківському районі з приводу оскарження сум та строків виплати заробітної плати, в тому числі і за час відпустки відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, як зазначено відповідачем, це право позивача, а не обовязок.
Частина 2 статті 7 Конвенції про оплачувані відпустки №132 передбачає, що суми, що належать до виплати виплачуються зацікавленій особі до відпустки, якщо інше не передбачено в угоді, що стосується цієї особи і роботодавця.
Відповідно до статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на науково-практичний коментар до статті 98 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої, зазначена стаття встановлює пріоритет норм бюджету перед нормами, регулюючими відносини з оплати праці в установах і організаціях, що фінансуються з бюджету, та на те, що УПФУ у Васильківському районі є розпорядником бюджетних коштів та здійснює платежі в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, з огляну на наступне.
Оскільки, науково-практичний коментар складається з правових доктрин, які являють собою концептуальні ідеї, теорії та погляди щодо права, державно-правової дійсності в цілому. Правова доктрина, фундаментальні правові дослідження, що є її змістовним джерелом, у своїй основі зорієнтовані на майбутню реалізацію відповідних наукових висновків, належним чином сформульованих ідей, положень у державно-правовій практиці. Науковці підкреслюють, що основу правової доктрини становлять обґрунтовані висококваліфікованими ученими-юристами соціально-значущі юридичні розробки саме теоретико-прикладного характеру, які мають універсальний характер. Правова доктрина набуває значення форми права лише за певних умов. Доктринальні положення стають загальнообов'язковими нормами права, а сама правова доктрина набуває ознак формального джерела права лише у разі її санкціонування.
Таким чином, науково-практичний коментар це певні правові доктрини, ідеї та висновки, розроблені вченими-юристами, які не є нормою права та не містять в собі обовязку щодо їх виконання, а містять певні субєктивні висновки вчених щодо норм права.
В судовому засіданні позивач також зазначив, що коментар не є нормою, крім того, для прикладу навів наявність інших коментарів з цього приводу.
Також, відповідно пункту 2 та 3 Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 року №21-2, основними складовими бюджету Пенсійного фонду є дохідна та видаткова частини бюджету. Доходи бюджету Пенсійного фонду класифікуються за такими основними групами:
- власні надходження;
- кошти Державного бюджету України;
- кошти Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття;
- кошти Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
Проте, згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України та пункту 3 Положення «Про Державне казначейство України», останнє здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів.
Додаткового суд зауважує, що право на отримання грошового забезпечення не залежить від наявності бюджетного фінансування, а має безумовний характер.
Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України».
Належить зазначити також порушення субєктом владних повноважень принципу захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно повязаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невідємним елементом принципу правової держави та верховенства права.
Як відзначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприяття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як відзначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу повязана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності (Сase 8/81 Ursula Becker v. Finanzamt Munster-Innenstadt [1982] ECR 053, § 24; Case 148/78 Criminal Proceedings against Tullio Ratti [1979] ECR 1629, § 22; Case 168/95 Criminal Proceedings against Luciano Arcaro [1996] ECR 1-4705, § 42 тощо).
Таким чином, здійснюючи дії з оформлення щорічної відпустки, позивач сподівався на отримання грошових коштів у вигляді заробітної плати за час щорічної відпустки у термін за три дні до початку відпустки, гарантовані законодавством про працю, проте в порушення принципу захисту обґрунтованих сподівань з боку держави, грошові кошти були зараховані на розрахунковий рахунок позивача з порушенням термінів виплати після початку щорічної відпустки позивача.
Отже, позивач правомірно скористався правом, наданим частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, згідно якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Згідно статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
УПФУ у Васильківському районі, не виплативши позивачу суми вихідної допомоги, порушило статтю 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», а саме, право на мирне володіння особою своїм майном, що також є невідємним правом на повагу до своєї власності. Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.
Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976).
Розглядаючи аналогічні справи ЄСПЛ виходе з аналізу статті 1 Першого протоколу, яка включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів.
Визначаючи наявність права у заявника ЄСПЛ зазначає, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату, таке законодавство має вважатись таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (зокрема, рішення у справі Суханов та Ільченко проти України).
Отже, заявник має законні сподівання щодо отримання матеріальних коштів відповідно до частини 3 статті 38, 44 Кодексу законів про працю України, що може вважатись правом власності відповідно до положень статті 1 Протоколу.
З огляду на вищенаведене, позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.
Відтак, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу про визнання незаконними дій УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині не нарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України та розраховує суму, яка підлягає виплаті.
Відповідно до наданої довідки УПФУ у Васильківському районі вих. №2965/03/37 від 25.06.2015 року (а.с.31) середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає 2225,86 грн.
Отже, вихідна допомога, яка підлягає виплаті складає 6677,58 грн. (середньомісячна заробітна плата у розмірі 2225,86 грн. х 3 місяці середнього заробітку за статтею 44 КЗпП України).
Щодо тверджень представника відповідача про те, що в порушення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України позивач не звертався з вимогою про розрахунок, суд зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Представник відповідача повідомив суду про те, що в день звільнення позивач знаходився у відпустці, а тому зобовязаний був предявити вимогу про розрахунок.
Позивач зазначив, що в заяві про звільнення ним не зазначалась вимога про виплату всіх передбачених законодавством нарахувань (вихідної допомоги, компенсацій, тощо) оскільки цей обовязок для відповідача встановлено нормами Кодексу законів про працю України, і частково з ним розрахувались, крім вихідної допомоги.
Судом встановлено, що позивач звернувся до УПФУ у Васильківському районі з заявою від 15.06.2015 року, в якій, зокрема, просив надати розяснення, на якій підставі позивачу не була виплачена вихідна допомога при звільненні відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, на що отримав відповідь від 25.06.2015 року за вих. №2961/08/37 про те, що виплата вихідної допомоги не проведена через невизнання відповідачем причин формулювання звільнення.
Таким чином, з листа позивача від 15.06.2015 року вбачається упевненість щодо належного обовязку УПФУ у Васильківському районі виплатити йому вихідну допомогу.
Доводи відповідача щодо надання окремої вимоги щодо виплати вихідної допомоги безпідставні.
Жодним законодавчим актом не визначена форма вимоги, яка має бути предявлена до роботодавця для виплати вихідної допомоги.
Крім того, у відповідді від 25.06.2015 року за вих. №2961/08/37 позивачу про вимогу управлінням не зазначено.
Посилання представників відповідача на виплату заробітної плати два-три рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, у термін не більше одного календарного місяця, та на неможливість виплатити заробітну плату за час відпустки в інші календарні місяці, не спростовують всього вищенаведеного, тому не є належним доказом правомірності дій чи бездіяльності відповідача.
Отже, позовна вимога про стягнення з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь позивача відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу підлягає частковому задоволенню судом у розмірі 6677,58 грн.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У звязку зі встановленими вище правомірністю права позивача на отримання та обовязку УПФУ у Васильківському районі на виплату вихідної допомоги, вказані суми вихідної допомоги вважаються невиплаченими своєчасно, а тому на відповідача покладено законом обовязок виплати відшкодування позивачу, тобто вимога про стягнення суми у розмірі середнього заробітку за період з 08.06.2015 року по 15.04.2016 року підлягає задоволенню, проте не в розмірі, зазначеному позивачем.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100, в абзаці «є» пункту 1 якого прямо передбачено застосування цього порядку у випадку обчислення виплати вихідної допомоги.
Згідно пункту 2 розділу ІІ зазначеного Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.)
Отже, для вірного обчислення суми середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку, суд приймає до уваги довідку УПФУ у Васильківському районі вих. №2965/03/37 від 25.06.2015 року (а.с.31), згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», і складає 2225,86 грн.
У червні 2015 року кількість робочих днів склала 20 протягом всього місяця, кількість робочих днів з 08.06.2015 року період, з якого починається перебіг строку виплати середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги складає 16 днів, отже формула розрахунку середнього заробітку у червні 2015 року є наступною: 2225,86 (середньомісячна заробітна плата позивача) / 20 (кількість робочих днів у червні 2015 року) х 16 (кількість робочих днів з 08.06.2015 року включно по 30.06.2015 року включно останній день червня) = 1780,69 грн. середній заробіток позивача за неповний місяць червня 2015 року, а саме: за період з 08.06.2015 року по 30.06.2015 року включно.
У квітні 2016 року кількість робочих днів склала 21 протягом всього місяця, кількість робочих днів до 15.04.2015 року період, яким закінчується перебіг строку виплати середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги складає 11 днів, отже формула розрахунку середнього заробітку у квітня 2016 року є наступною: 2225,86 (середньомісячна заробітна плата позивача) / 21 (кількість робочих днів у квітні 2016 року) х 11 (кількість робочих днів 3 01.04.2016 року включно по 15.04.2016 року включно) = 1165,93 грн. середній заробіток позивача за неповний місяць квітня 2016 року, а саме: за період з 01.04.2016 року по 15.04.2016 року включно.
Отже, суд частково задовольняє позовні вимоги у цій частині, та зазначає, що невідповідність розрахованої суми визначеній у позовній заяві сумі сталась через здійснення розрахунку позивачем на підставі довідки про середню заробітну плату, видану УПФУ у Васильківському районі вих. №2931/03/25 від 24.06.2015 року, обчислення за якою відбувається згідно Порядку «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266, який визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, у разі настання страхового випадку, а також оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.
З вищевикладеного вбачається, що для розрахунку суми середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги, належною є довідка УПФУ у Васильківському районі вих. №2965/03/37 від 25.06.2015 року згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Вирішуючи позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 41 Конвенції якщо суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
З огляду на все вищевикладене, оскільки судом встановлено порушення статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заявник має право на сатисфакцію.
Суд вважає, що заявник очевидно зазнав стресу, потерпів моральні збитки через цей випадок.
Крім того, відповідно частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Позивачем зазначено, що внаслідок порушення права на своєчасне одержання вихідної допомоги йому була завдана моральна шкода. Позивач залишився без засобів до існування, оскільки заробітна плата була для нього єдиним джерелом доходів. Оскільки виплата допомоги по безробіттю виплачується лише через місяць після звільнення, позивач був вимушений звертатись до знайомих з проханням надання в борг коштів, чого раніше ніколи не робив, це принизило гідність позивача. В період після звільнення у позивача погіршилось здоровя, він був вимушений звертатись до лікаря, що підтверджується копією амбулаторної картки.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звертався до лікара-псіхіатра 25.06.2015 року копією амбулаторної картки, копії рецепту та рекомендації лікара (а.с.26).
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Пунктом 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
До критеріїв, які суд має враховувати при визначенні наявності та розміру моральної шкоди, відносяться:
- характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, інше порушення цивільних прав, яке не є злочином або проступком. Оцінці також має підлягати об'єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров'я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо);
- глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана;
- погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров'ю);
- ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого. Випадки компенсації моральної шкоди незалежно від вини завдавача шкоди встановлюються ст. 1167 ЦК;
- інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).
Звільняючись з посади через встановлене судом систематичне порушення законодавства про працю роботодавцем, позивач сподівався на встановлену законодавцем норму закону, якою передбачено його право на отримання вихідної допомоги.
Позбавляючи позивача права на отримання вихідної допомоги, УПФУ у Васильківському районі, позбавляє позивача очікуваної ним грошової компенсації, на яку останній розраховує з метою його нормального функціонування, та позбавляє засобів для існування, оскільки заробітна плата є основним доходом громадян.
В судовому засіданні позивач неодноразово зазначав, що це був його єдиний дохід на той час.
Встановлюючи причинно-наслідковий зв'язок між невиплатою позивачу сум вихідної допомоги та душевними стражданнями позивача, підтвердженими копією амбулаторної картки, копією рецепту та рекомендаціями лікара-психіатра, суд бере до уваги позбавлення позивача правомірного очікування грошових коштів, які є засобом до існування.
Позбавляючи позивача своєчасного одержання винагороди за працю, відповідач порушує конституційні принципи, що є недопустимим у правовій державі.
Держава не може ставити нормальне функціонування життя та здоровя особи в залежність від несвоєчасного та неналежного виконання прийнятих законодавчих норм.
Відповідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння
такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.
Доводи відповідача про необґрунтованість моральної шкоди в зв`язку з нібито наявністю розладу в громадянському шлюбі через звернення і громадянської дружини до лікаря, суд вважає припущенням та не бере до уваги.
Отже, суд вважає доведеним факт заподіяння протиправними діями УПФУ у Васильківському районі моральної шкоди ОСОБА_3, що підлягає відшкодуванню у розмірі 3000 грн.
Визначена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 3000 грн., суд вважає достатньою та співмірною для лікування завданих моральних страждань позивачу.
Керуючись ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати незаконними дії Управління пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині не нарахування та невиплати вихідної допомоги ОСОБА_3 у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.
Стягнути з Управління пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6677 (шість тисяч шістсот сімдесят сім) гривень 58 копійок.
Стягнути з Управління пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 16 червня 2016 року

Суддя ОСОБА_1