Справа № 813/6310/15
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року Справа № 876/3218/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Дитюка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної служби МВС у м. Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

02 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: а) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління патрульної служби МВС у м. Львові від 29.10.2015 року №25о/с в частині звільнення рядового міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові;

б) поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові з 30.10.2015 року;

в) зобов`язати Управління патрульної служби МВС у м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час його перебування у вимушеному прогулі у розмірі 48898 грн. 86 коп.;

г)допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові та стягнення грошового забезпечення за один місяць.

Постановою від 04 квітня 2016 року Львівський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ начальника Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ у м. Львові №25 о/с від 29.10.2015 року в частині формулювання підстави звільнення рядового міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові.

Також суд змінив формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 63 "і" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку) на п. 63 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків).

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав належної уваги тим обставинам, що звільнення відбулося саме у зв'язку з подіями, які мали місце в ніч з 28 на 29 жовтня 2015 року в нічному клубі ,,Метро", про що свідчать публікації в ЗМІ, інтерв'ю начальника управління ОСОБА_3, покази свідків.

Суд також не надав належної оцінки показам свідків та тим обставинам, що рапорт про звільнення був написаний ним (позивачем) під психологічним тиском з боку керівництва Управління патрульної служби МВС у м. Львові.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач в адміністративному позові не просив захистити його право шляхом зміни формулювань причин його звільнення в наказі.

З огляду на викладене позивач просить скасувати постанову суду першої та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належать до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (надалі - ГУМВС України у Львівській області) № 478о/с від 07.07.2015 року ,,По особовому складу" ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора патрульної служби роти №1 батальйону патрульної служби ГУМВС з іспитовим строком до 07.07.2016 року.

Згідно з наказом ГУМВС України у Львівській області № 592 о/с від 22.08.2015 року позивач був відряджений у розпорядження УПС МВС у м. Львові з 22.08.2015 року. Цього ж дня ОСОБА_1 наказом УПС МВС у м. Львові №3о/с призначений на посаду інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 УПС МВС у м. Львові.

Наказом №25о/с від 29.10.2015 року ,,По особовому складу" ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 63 ,,і" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку) з 29.10.2015 року.

Вказаний наказ винесений на підставі рапорту ОСОБА_1 від 29.10.2015 року, в якому позивач просив звільнити його з органів внутрішніх справ з 29.10.2015 року, у зв`язку з тим, що знайшов більш оплачувану роботу.

30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав заяву з проханням вважати недійсною заяву від 29 жовтня 2015 року про звільнення за власним бажанням, оскільки бажає продовжувати службу в патрульній поліції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку є правомірним, оскільки таке прохання міститься у рапорті позивача про звільнення. При цьому суд першої інстанції відхилив доводи позивача про подання рапорту на звільнення під психологічним тиском з боку керівництва УПС МВС у м. Львові.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законами України ,,Про міліцію" від 20 грудня 1990 року № 565-XII (далі - Закон № 565-XII), ,,Про національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), ,,Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут ОВС) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 ( далі Положення № 114).

За приписами частини 1 статті 17 Закону № 565-XII( чинного на час прийняття позивача на службу) на службу до міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які досягли 18-річного віку (крім випадків, встановлених законодавством), мають повну загальну середню освіту, володіють державною мовою, здатні за своїми особистими, діловими і моральними якостями, фізичною підготовкою і станом здоров'я виконувати покладені на міліцію завдання. При прийнятті на службу до міліції може бути встановлено випробування строком до одного року.

Аналогічні умови щодо встановлення іспитового строку тривалістю до одного року передбачені пунктом 3 Положення № 114, в якому також зазначено, що особливості проходження служби в період іспитового строку визначаються МВС.

Непроходження випробування в період іспитового строку є підставою для звільнення зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за підпунктом «і» пункту 64 Положенням № 114.

Згідно з підпунктом ,,ж" пункту 63 Положення № 114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Виходячи з положень зазначених норм, роз'яснень, викладених в абзаці другому пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 ,,Про практику розгляду судами трудових спорів" (з подальшими змінами і доповненнями), звільнення працівника органів внутрішніх справ середнього, старшого і вищого начальницького складу за власним бажанням можливе лише після трьохмісячного строку з дня подачі рапорту про звільнення, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Матеріалами справи підтверджено, що 29.10.2015 року позивач подав рапорт про звільнення його з органів внутрішніх справ за власним бажанням з 29.10.15 року у зв`язку з тим, що знайшов більш оплачувану роботу. Ця дата погоджена з керівництвом, тим самим сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк.

З пояснень позивача, представника відповідача та показів свідків суд першої інстанції встановив, що такий рапорт було подано позивачем у зв'язку конфліктом, який мав місце напередодні у вихідний для позивача день, між ним та відвідувачами розважального закладу ,,Метро". При цьому, рапорт на звільнення ним було написано на пропозицію керівництва УПС МВС у м. Львові, яку позивач сприймає як тиск на себе. Дійсного наміру звільнятись з патрульної служби він не мав, про що він зазначив 30.10.15 року у письмовій заяві про відкликання рапорту на звільнення.

На під ставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності звільнення позивача до завершення перебігу трьохмісячного строку з дня подачі рапорту, оскільки дата звільнення у більш короткий строк узгоджена сторонами.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на заяву про відкликання рапорту на звільнення, оскільки така заява подана ним вже після звільнення.

Також суд мотивовано відхилив доводи позивача про подання рапорту на звільнення під психологічним тиском керівництва УПС МВС у м. Львові, оскільки діючим на час зазначених подій законодавством передбачалась можливість оскарження до суду прийнятих відносно працівника органу внутрішніх справ будь-яких рішень службових осіб органів внутрішніх справ, якщо такий працівник вважає, що вони принижують його гідність і особисті права, які не пов'язані із службовою діяльністю. Однак, позивач до правоохоронних органів чи вищого керівництва про вчинення відносно нього протиправних дій чи психологічного тиску з боку керівництва при написанні ним рапорту, не звертався.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зміни формулювання підстав звільнення позивача зі ст. 63 п. ,,і" Положення № 114 ( у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку) на ст. 63 п. ,,ж" ( за власним бажанням) оскільки визначальним фактором звільнення з підстав непроходження випробування в період іспитового строку є обставини, які в своїй сукупності дають можливість стверджувати про суттєві порушення службової дисципліни з боку працівника органів внутрішніх справ.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив відсутність в матеріалах особової справи позивача фактів, які б свідчили про порушенням ним службової дисципліни.

Представник відповідача не надав таких доказів і під час судового розгляду, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутність правових підстав для звільнення позивача за підпунктом "і" пункту 63 Положення є вірними та обґрунтованими.

Доводи позивача про протиправність зміни судом формулювання підстав звільнення спростовуються приписами частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України, згідно яких у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України при розгляді справ про проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, звільнення зі служби застосовуються норми спеціального законодавства, яке регулює ці правовідносини. Якщо спеціальними нормами не врегульовані деякі питання то застосовуються загальні норми, зокрема Кодексу законів про працю України.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2015 у справі № 813/6310/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складенні ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

М.А. Пліш

Ухвала в повному обсязі складена 16 червня 2016 року.