Справа № 820/3817/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ К/800/46671/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Шевчук П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року

у справі № 820/3817/13-а

за позовом Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області (яка є правонаступником Дергачівської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби)

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Дергачівська міжрайонна державна податкова інспекція Харківської області Державної податкової служби, правонаступником якої є Дергачівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - позивач), звернулась до суду із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 6727,84 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року було залишено без змін.

У касаційній скарзі Дергачівська ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року.

У запереченні на касаційну скаргу фізична особа - підприємець ОСОБА_1, посилаючись на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення податковим органом до суду з вказаним позовом слугувала несплата відповідачем самостійно задекларованих у деклараціях з податку на додану вартість за березень - жовтень 2012 року (арк.. справи 14-29) податкових зобов'язань у загальній сумі 6724,00 грн., а також нарахована на вказану суму пеня у розмірі 3,84 грн. (арк. справи 6).

Судами також встановлено, що підприємцем з метою своєчасної сплати до бюджету податків та зборів 23 квітня 2012 року до ПАТ «АКБ «БАЗИС» було подане платіжне доручення № 25 на суму 14300,00 грн. з визначеним призначенням платежу «Податок на додану вартість за березень 2012 року, термін сплати до 30 квітня 2012 року», з яких за березень 2012 року - 3532,00 грн. та 10768,00 грн. авансу з податку на додану вартість в рахунок наступних періодів». Вказане платіжне доручення банківська установа прийняла до виконання, що підтверджується відміткою банку від 23 квітня 2012 року (арк. справи 49).

Згідно з інформацією по рахунку підприємця, сформованої станом на 25 квітня 2012 року, залишок коштів на рахунку порівняно з залишком коштів станом на 18 квітня 2012 року залишився незмінним - 24665,28 грн., що свідчить про невиконання банківською установою операції з переказу грошових коштів за платіжним дорученням від 23 квітня 2012 року № 25 на суму 14300,00 грн. (арк. справи 48).

Про вказані обставини (щодо надання до установи банку 23 квітня 2012 року платіжного доручення на перерахування суми податку на додану вартість за березня 2012 року та авансового платежу в рахунок майбутніх періодів та про його невиконання з незалежних від нього причин) відповідач повідомляв податкових орган листами від 28 квітня 2012 року за вих. № 17 та від 03 жовтня 2011 року (арк. справи 50, 56).

Враховуючи зазначене, 02 липня 2012 року підприємець звернувся до банку із заявою за вих. № 19, у якій просив виконати платіжні доручення (арк. справи 51), а 27 вересня 2012 року підприємець звернувся до банку з вимогою (вх. № 877 від 27 вересня 2012 року) про перерахування коштів за зазначеним платіжним дорученням (арк. справи 54).

02 жовтня 2012 року тимчасовий виконуючий обов'язки ліквідатора ПАТ «АКБ «БАЗИС» повідомив фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 про акцептування вимог кредитора за вимогою від 27 вересня 2012 року на суму 24566,04 грн. (арк. справи 55).

Незважаючи на вказані дії відповідача, 22 травня 2012 року податковим органом була винесена податкова вимога № 359 про те, що загальна сума податкового боргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 3526,00 грн. (арк. справи 13).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За визначенням, наведеним у пункті 46.1 статті 46 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, платіжне доручення про перерахування до Державного бюджету податкових зобов'язань з податку на додану вартість за березень 2012 року у сумі 3532,00 грн. та авансового платежу з податку на додану вартість в рахунок наступних періодів у сумі 10768,00 грн. було подане до банківської установи на повну суму зобов'язання в межах граничного строку сплати та прийняте до виконання банківською установою в день його подання.

Положеннями статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що переказ грошей - це рух певної суми грошей з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Згідно з пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку виконує платіжна система (пункт 1.29 статті 1 цього Закону).

Отже, виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання та його сплати, пов'язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань, а ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за подальший переказ сум податкового зобов'язання відповідальність несе банк.

Відповідно до пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому, платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Таким чином, враховуючи, що визначальним у змісті даної норми є те, з чиєї вини відбулося невнесення чи неповне внесення податку, збору (обов'язкового платежу) до бюджету або державного цільового фонду, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що порушення порядку зарахування до бюджету та державних цільових фондів податків і зборів при пред'явленні платником податків до установи банку платіжних доручень у встановлений строк є виною банку.

Викладене свідчить про відсутність з боку відповідача порушення щодо перерахування до бюджету податкових зобов'язань, самостійно узгоджених у деклараціях з податку на додану вартість, у строк, встановлений законодавством, відсутність підстав для нарахування пені та, як наслідок, підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Дергачівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна