Справа № 303/3431/16-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Мукачево Справа 303/3431/16-а 2а/ 303/174/16

Номер рядка стат. звіту -17

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) Управління патрульної поліції у м. Ужгороді та м. Мукачеві Закарпатської області Департаменту патрульної поліції

до відповідача (2) інспектора роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Ужгороді та м. Мукачеві ДПП, рядового поліції Фулей Василя Івановича

про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови від 03.06.2016 року про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання дії інспектора роти №3 батальйону Управління поліції в м. Ужгороді та м. Мукачеві ДПП, рядового поліції Фулей В.І. щодо складання постанови серії ПС2 №890820 від 03.06.2016 року про адміністративне правопорушення про накладання на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ч. 2 ст. 122 КпАП України незаконними.

Також позов містять вимогу про визнання протиправною та скасування постанови серії ПС2 №890820 від 03.06.2016 року у справі про адміністративне правопорушення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.06.2016 року біля 14 год. 10 хв. рухаючись по вул. Береша в м. Мукачево, в напрямку вул. Росвигівської на автомобілі марки «Mercedes Е280», д/н. НОМЕР_1, був зупинений відповідачем (2) за порушення ним ст. 122 ч. 2 КпАП України, тобто за керування транспортним засобом розмовляючи по мобільному телефону. Не вислухавши його пояснень, суб'єкт владних повноважень склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, та виніс постанову у справі про адміністративне правопорушення з накладенням на нього адміністративного стягнення у розмірі 425 грн.

Вважає дану постанову по справі про адміністративне правопорушення незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки Правил дорожнього руху не порушував, по мобільному телефону не розмовляв.

Позивач у судове засідання не з'явився, натомість подав суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити (а.с. 15).

Відповідачі (1), (2) належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з'явилися про причини неявки суд не повідомили.

З урахуванням положень частини четвертої ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

03 червня 2016 року інспектором роти 3 батальйону УПП у містах Ужгорода та Мукачева, рядовим поліції Фулей В.І. було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №890820 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 8).

В постанові зазначено, що ОСОБА_1 03 червня 2016 року о 14 годині 10 хв., керуючи транспортним засобом марки «Mercedes Е280», д/н. НОМЕР_1, по вул. Росвигівській, 9 А в м. Мукачево, користувався засобами мобільного зв'язку, а саме розмовляв по мобільному телефону, чим порушив вимоги п. 2.9 «Д» Правил дорожнього руху України.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй..

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні,чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП України. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Диспозиція частини другої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, серед іншого, нормативне правило відносно порушення правил руху щодо користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку.

Відповідно до п. 2.9 «Д» Правил дорожнього руху, водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що він правил дорожнього руху не порушував.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі в зв'язку з недоведеністю вини позивача належними та допустимими доказами, що виключає наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, суд також констатує те, що санкція частини другої статті ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає вид і розмір покарання за порушення вимог дорожніх знаків у вигляді штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

За визначенням, яке міститься у ст. 27 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, за основу для визначення розміру адміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень.

Натомість розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення (а.с. 8) визначено суб'єктом владних повноважень у вигляді конкретної грошової суми (425,00 грн.), що не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього слід зазначити, що уповноважений на застосовування адміністративних санкцій орган, може вказати їх конкретний грошовий вираз, однак визначити міру відповідальності має тільки у встановленому законодавством виді, яким у даному конкретному випадку є неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 11, 17, 69 -71, 158 - 163, 167, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати дії інспектора роти №3 батальйону Управління поліції в м. Ужгороді та м. Мукачеві ДПП, рядового поліції Фулей Василя Івановича - незаконними.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №890820 від 03.06.2016 року, закривши провадження у справі.

4. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость