Справа № 464/1432/15-а;2-а/464/63/15
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року Справа № 876/1873/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Сихівського районного суду міста Львова від 27 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ЛКП «Дністер» про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И В :

16 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.05.2014 року № 188 про самочинне будівництво по АДРЕСА_1.

Сихівський районний суд м. Львова постановою від 27 листопада 2015 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що у п.2.1 Положення про врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011р. №835 (положення 2) зазначено, що відповідальність за своєчасне виявлення, попередження і вжиття заходів щодо припинення самочинного будівництва покладається на уповноважених посадових осіб та інспекцію ДАБК у Львівській області. У п.2.6. вказано, що на особу, яка скоїла порушення, уповноважена посадова особа складає акт попередження, який складається на момент його виявлення, тобто негайно, та реєструється у журналі реєстру самочинного будівництва.

У п.3.1 положення 2 зазначено, що розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкція) об'єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

Апелянт також вказує про те, що Сихівська районна адміністрація звернулась до суду із позовом про демонтаж самочинного будівництва на виконання оскаржуваного розпорядження, як це передбачено у ч.7 ст.376 ЦК України - у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво провести відповідну перебудову.

18.03.2014р. на засіданні міжвідомчої комісії розглядалось звернення ЛКП «Дністер». Висновок комісії набирає чинності після його затвердження розпорядженням голови районної адміністрації, яке скеровується ЛКП «Дністер», особі щодо якої винесено. Це спростовує твердження позивача про обов'язок міжвідомчої комісії викликати на своє засідання мешканців району.

Крім того, на думку апелянта, позивачем пропущений строк, передбачений ст.99 КАС України на оскарження вказаного розпорядження.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача - Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відсутні у спірних правовідносинах необхідний обсяг повноважень для винесення оскаржуваного розпорядження та підміни суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 188 від 07 травня 2014 року, вирішено затвердити висновок міжвідомчої комісії (протокол від 18.03.2014р. № 5) та зобов'язати співвласників житлового будинку на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 демонтувати самочинну прибудову до будинку розміром 4,0 х 2,0 м та фундамент розміром 5,0 х 3,0 м, які збудовано без погодженої проектної документації, документів на землекористування, розпорядчого документа виконавчого органу та дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування (у тому числі виконавчих органів міських рад) у сфері будівництва передбачені Законами України: від 20.05.1999 року № 687-XIV "Про архітектурну діяльність", від 16.11.1992 року № 2780-ХІІ "Про основи містобудування", від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", а також Цивільним кодексом України.

Згідно з ч.3 ст.13 Закону України "Про архітектурну діяльність" органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Підпунктом 3 п. "б" ч. 1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить делеговане повноваження із здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Крім того, компетенція виконавчих органів міських рад у сфері містобудування визначена статтями 12 та 14 Закону України "Про основи містобудування". Статтею 14 цього Закону передбачено повноваження, аналогічне за змістом тому, що міститься в ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що конструкція наведених правових норм є відсильною, тобто для свого застосування вимагає наявності установленого порядку державного контролю.

За правилами ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

На переконання апеляційного суду, наведені правові норми безальтернативно вказують на те, що можливість покладення на особу обов'язку щодо здійснення перебудови (демонтажу) самочинного будівництва законодавцем пов'язується лише із наявністю відповідного судового рішення.

Системний аналіз перелічених нормативних актів дає підстави стверджувати, що самостійне винесення рішення про зобов'язання вчинити демонтаж здійсненого будівництва лежить поза межами повноважень виконавчих органів місцевої ради. У разі виявлення істотного порушення будівельних норм орган місцевого самоврядування має право звернутися до суду з позовом про зобов'язання здійснити перебудову.

При виявленні факту самочинного будівництва на земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Львова, відповідач вправі лише зафіксувати вказаний факт та запропонувати громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести відповідну перебудову або демонтаж самочинно зведеної споруди у добровільному порядку з одночасним попередженням про наслідки, передбачені ч.7 ст.376 ЦК України, однак не вправі зобов'язувати позивачів демонтувати самочинну прибудову до будинку по АДРЕСА_1.

Таким чином, з аналізу вказаних норм та обставин справи, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.05.2014 року № 188 про самочинне будівництво по АДРЕСА_1.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 41, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Сихівського районного суду міста Львова від 27 листопада 2015 року у справі № 464/1432/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

М.А. Пліш

Ухвала в повному обсязі складена 21 червня 2016 року.