Справа № 807/2404/15
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2016 рокум. Ужгород№ 807/2404/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Гелетей А.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача 1: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, представники - Яблонський О.О.;

відповідача 2: Головне управління Національної поліції у Закарпатській області, представники - Яблонський О.О.;

відповідача 3: Мукачівський МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, представник - не з'явився;

третя особа, без самостійних вимог: Мукачівський МВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, представник - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа, без самостійних вимог: Мукачівський МВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання нечинним та скасування наказу №246 о/с від 06.11.2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі - відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - відповідач 2), Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі - відповідач 3), третя особа, без самостійних вимог: Мукачівський МВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - третя особа) про визнання нечинним та скасування наказу №246 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення позивача з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, зобов'язання поновити позивача на службі і видати наказ про прийняття на службу до Мукачівського міського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на попередню посаду або рівнозначну тій, яку позивач обіймав проходячи службу в міліції в межах Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні 13.05.2016 року позивачем було надано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої він просив: визнати нечинним та скасувати наказ №246 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення позивача з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3 на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, зобов'язати відповідача 1 та відповідача 2 поновити позивача на службі і видати наказ про прийняття на службу до Мукачівського міського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на попередню посаду або рівнозначну тій, яку позивач обіймав проходячи службу в міліції, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача 1 виплатити 45000,00 грн. компенсації за завдану моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали уточнений позов та просили задовольнити уточнені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи наступним. 01.02.1999 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, згідно наказу відповідача 1 за №8о/с від 01.02.1999 року. Разом з тим, позивач наголошував, що 10.11.2015 року без будь-яких пояснень йому повідомили, що наказом начальника відповідача 1 за №246 о/с від 06.11.2015 року його було звільнено з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3 за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Однак, позивач в судовому засіданні наголошував, що після прийняття наказу за №246 о/с від 06.11.2015 року, згідно якого його було звільнено з роботи - він продовжував фактично працювати в органах внутрішніх справ України та виконувати свої посадові обов'язки, а саме: перебував на чергуванні в період з 09:00 год. 07.11.2015 року по 09:00 год 08.11.2015 року. Також, позивач зазначав, що особисто він не відмовлявся від служби в поліції, жодних рапортів або заяв з цього приводу не писав, навпаки керівництво запевнило про автоматичне переведення до служби в поліції з подальшим проходженням атестування. Разом з тим, позивач та представник позивача в судовому засіданні зазначали, що оскільки відповідача 2 створено на базі відповідача 1, він входить в систему МВС України, має право на використання печаток, штампів, емблем та логотипів міліції, форменного одягу, а працівник поліції, виконує по суті одні і ті ж самі функції, що і міліція, а отже відповідач 2 являється правонаступником відповідача 1, а тому повинен вирішувати питання про прийняття позивача на службу до поліції. Разом з тим, в наказі за №246 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача не зазначено, що відповідач 1 не має можливості подальшого використання його на службі. Відтак, позивач зазначав, що відповідачем 1 не доведено факт законності його звільнення з органів внутрішніх справ в зв'язку із скороченням штатів, не аргументовано неможливість прийняття його на службу до відповідача 2, а також не вказано якими критеріями керувався відповідач 1 звільняючи одних працівників, а інших залишаючи для служби в поліції. Також, позивач та представник позивача в судовому засіданні наголошували, що на момент звільнення позивача, а саме: станом на 06.11.2015 року продовжував діяти Закон України «Про міліцію», а тому норми Закон України «Про Національну поліцію» до останнього застосовано незаконно, оскільки ними не передбачено соціальний захист працівників міліції під час їхнього звільнення, а також, не зазначено проходження служби в міліції та системі МВС України в цілому. Зокрема, позивач в судовому засіданні зазначав, що процедура звільнення зі служби через скорочення штатів Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ детально не визначена, а спеціальним нормативним актом не можуть бути звужені права працівників, порівняно із правами зазначеними в Кодексі законів про працю України (далі - КЗпП України), а отже застосуванню підлягають норми КЗпП України. Також, позивач наголошував, що у зв'язку із його незаконним звільненням йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 45000,00 грн., оскільки внаслідок протиправних дій відповідача 1 останній зазнав сильних душевних переживань та погіршився його матеріальний стан. Відтак, позивач та представник позивача просили уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача 1 заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, наголошуючи на тому, що позов є безпідставним, а наказ №246 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача є законним та таким, що прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник відповідача 2 заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Так, позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3 згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та у відповідності до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом, з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів). Зокрема, згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", з 06.11.2015 року відповідача 1 було ліквідовано (без визначення правонаступника), у зв'язку з чим весь особовий склад останнього було звільнено. Також, відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року за № 1388 усіх без винятку працівників органів внутрішніх справ області було скорочено. Разом з тим, подальший прийом на службу до відповідача 2, звільнених працівників відповідача 1, здійснювався після погодження кандидатури керівництвом територіального відділу, інспекцією з особового складу та відділом внутрішньої безпеки, з урахуванням наявних підстав: власного бажання продовжити службу, наявності вакантних посад відповідної категорії в тимчасових штатах та відсутності негативної інформації відносно особи. Представник відповідача 2 в судовому засіданні наголошував, що позивач має право бути прийнятим на службу до відповідача 2 на загальних підставах відповідно до вимог ст.ст.47-58 Закону України "Про Національну поліцію". Також, представник відповідача 2 наголошував, що позивачу для подальшого проходження служби в лавах Національної поліції було запропоновано посаду старшого інспектора Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, однак, позивач відмовився від подальшого проходження служби та надав згоду про звільнення за скороченням штатів, що підтверджується Актом про відмову від надання згоди від подальшого проходження служби від 06.11.2015 року. Відтак, представник відповідача 2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача 3 в судове засідання не з'явився, заперечення на позов не надав.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з'явився, однак надіслав заяву згідно якої просив розглянути даний позов за його відсутності та заперечував щодо задоволення позовних вимог (а.с. 151).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача 1 та представника відповідача 2, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивача 01.02.1999 року було прийнято на службу в органи внутрішніх справ (а.с. 12).

Разом з тим, наказом відповідача 1 "По особовому складу" від 06.11.2015 року № 246 о/с, згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3 (а.с. 11).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ" було ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі відповідача 1.

У відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 "Про організаційно-штатні питання" було визначено такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС, що додається (а.с. 42).

Згідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач 1 з 06.11.2015 року перебуває в стані припинення, однак, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Як вбачається з наказу від 06.11.2015 року № 253 о/с позивача було звільнено із займаної посади згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Зокрема, в Законі України "Про Національну поліцію" визначено, що цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 року в газеті "Голос України".

Відтак, у відповідності до вимог пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" вбачається, що п. 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" набирає чинність з дня наступного за днем його опублікування, а саме: 07.08.2015 року.

Зокрема, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно до п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, Закон України "Про Національну поліцію" є спеціальним законодавчим актом. Суд приймає до уваги те, що після опублікування Закону України "Про Національну поліцію" всі працівники органів міліції вважаються попередженими про наступне вивільнення через три місяці, як загальновідомий факт. Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 4 КЗпП України суд приходить висновку, що застосування положень Закону України "Про національну поліцію" не повинно суперечити основоположним засадам законодавства про працю України.

У відповідності до ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Оскільки, Законом України "Про національну поліцію" не встановлено порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, відтак підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зокрема, ст. 47 КЗпП України визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Також, згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Натомість, як було встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, а саме: книгою нарядів від 07.11.2015 року (а.с. 74-76) книгою перевірки служби та інструктажів чергових нарядів ІТТ за 07.11.2015 року - 08.11.2015 року (а.с. 82-84), книгою перевірки несення служби чергового ІТТ за 07.11.2015 року - 08.11.2015 року (а.с. 77-81) вбачається, що позивач у період з 09:00 год. 07.11.2015 року по 09:00 год. 08.11.2015 року знаходився на добовому чергуванні у відповідача 3.

Таким чином, з вище викладеного вбачається, що після винесення наказу від 06.11.2015 року №246 о/с про звільнення позивача з 06.11.2015 року із займаної посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3, останнього в період з 09:00 год. 07.11.2015 року по 09:00 год. 08.11.2015 року фактично було допущено до виконання його посадових обов'язків. Відповідачами, не було надано в судовому засіданні жодних доказів на підтвердження того, що на момент перебування на чергуванні з 09:00 год. 07.11.2015 року по 09:00 год. 08.11.2015 року позивач був повідомлений про його звільнення згідно наказу від 06.11.2015 року №246 о/с.

Також, після винесення відповідачем 1 наказу від 06.11.2015 року №246 о/с про звільнення позивача з 06.11.2015 року із займаної посади, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, в день звільнення останньому не було видано належно оформленої трудової книжки, не було проведено з ним розрахунку у строки, зазначені в статтею 116 цього Кодексу та у день звільнення не видано йому копію наказу про звільнення з роботи.

Разом з тим, позивача було фактично допущено до роботи в період з 09:00 год. 07.11.2015 року по 09:00 год. 08.11.2015 року після розірвання безстрокового трудового договору згідно наказу від 06.11.2015 року №246 о/с. Отже, суд приходить висновку, що оскільки після розірвання безстрокового трудового договору, трудові відносини між позивачем та відповідачем 3 фактично тривали, відтак трудові відносини вважаються продовженими на невизначений строк.

Також суд констатує, що чинне законодавство України, безпосередньо пов'язує виникнення права у відповідача 1 щодо звільнення працівників з органів внутрішніх справ, з моментом попередження таких про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на які йдеться посилання у оскаржуваному наказі за №253 о/с від 06.11.2015 року, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з тим, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначає те, що працівники вважаються попередженими саме про можливе наступне вивільнення, при цьому суд констатує, що даною нормою не передбачено обов'язкового вивільнення всіх працівників міліції (осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інших працівників Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ після спливу трьох місячного терміну з моменту повідомлення про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерством внутрішніх справ України від 18.12.2014 року №2639 о/с було нагороджено позивача відомчою заохочувальною відзнакою - медаллю "15 років сумлінної служби" (а.с. 13).

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, відповідач 1 зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Відповідачем 2 в судовому засіданні було надано до суду Розписку позивача від 07.09.2015 року, згідно якої останній повідомлений про те, що він підлягає скороченню з 07.11.2015 року, що засвідчується підписом позивача на даній Розписці. Разом з тим, суд констатує, що згідно листа Прокуратури Закарпатської області від 25.05.2016 року №17/1-060-16 вбачається, що у кримінальному провадженні №0000060, яке розпочато за заявою позивача, було проведено судово-почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта від 19.05.2016 року встановлено, що підпис на Розписці від 07.09.2015 року виконаний не позивачем, а іншою особою (а.с. 152).

Також, відповідач 2 надав до суду Акт від 06.11.2015 року про відмову позивача подати заяву про бажання проходити службу в лавах Національної поліції на посаді старшого інспектора Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області та згідно якого, позивач висловив бажання бути звільненим з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, у зв'язку з ліквідацією відповідача 3 (а.с. 89). У Акті від 06.11.2015 року зазначено, що у приміщенні службового кабінету №37 позивачеві було запропоновано подати заяву про перевід на посаду старшого інспектора Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області (а.с. 89). Відтак, згідно Акту від 06.11.2015 року вбачається, що зазначена в ньому посада була запропонована позивачеві в усній формі. Проте, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували, що позивачеві було запропоновано в письмовій формі вакантну посаду старшого інспектора Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області або іншу вакантну посаду. Також, в Акті від 06.11.2015 року про відмову від надання згоди на подальше проходження служби в лавах Національної поліції на посаді старшого інспектора Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, який складено в одному примірнику, відсутній підпис позивача, а також з нього не вбачається, що позивачеві було запропоновано ознайомитися з даним Актом та засвідчити відмову своїм підписом.

Пунктом 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Разом з тим, судом встановлено, що державна реєстрація Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області була проведена 07.11.2015 року, номер запису: 0009371, тобто на наступний день після звільнення позивача. За таких обставин, суд вважає, що оскаржуваний позивачем наказ від 06.11.2015 року №246 о/с про його звільнення прийнятий передчасно.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

На переконання суду, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень не було надано до суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, щодо правомірності прийняття оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року за № 246 о/с.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача 1 за №246 о/с від 06.11.2015 року.

У відповідності до абз. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи те, що станом на сьогоднішній день відповідач 1 перебуває в процесі припинення з 06.11.2015 року, однак, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи, відтак, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне поновити останнього на займаній на час звільнення посаді начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб відповідача 3 або на рівнозначній посаді з 06.11.2015 року.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 року по день ухвалення судовим рішенням (постанови) у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч. 3 п. 2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до оскаржуваного наказу, позивача було звільнено із органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року.

В матеріалах справи міститься Довідка видана відповідачем 3, згідно якої середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 6116,00 грн., а середньоденний заробіток складає 100,27 грн. (а.с. 115).

Період вимушеного прогулу позивача з 06.11.2015 року по 08.06.2016 року (включно) (09.06.2016 року - день винесення судом рішення про поновлення позивача на посаді) складає 148 днів.

Відтак, загальний розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача складає 14839,96 грн., а саме: 148 (днів) х 100,27 грн. (розмір середньоденної заробітної плати).

Від розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу слід вирахувати отримані позивачем виплати в Мукачівському міському центрі зайнятості у розмірі 14491,52 грн., у відповідності до Довідки № 2021 від 01.06.2016 року (а.с. 166).

Таким чином, сума необхідна для відшкодування позивачеві за час вимушеного прогулу за мінусом коштів відшкодованих останньому за рахунок Мукачівського міського центру зайнятості по безробіттю становить: 14839,96 грн. - 14491,52 грн. = 348,44 грн.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При цьому, відповідно до пункту 2, пункту 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді або на рівнозначній посаді та виплати заробітної плати за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Враховуючи, що сума відшкодування позивачеві є меншою ніж його середньомісячна заробітна плата, то негайному відшкодуванню підлягає заробітна плата в розмірі 348,44 грн.

Разом з тим, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні вимога позивача щодо зобов'язання відповідача 2 поновити його на раніше займаній або на рівнозначній посаді.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 2 не вчинялися жодні дії чи бездіяльність щодо позивача, останній не перебував у трудових відносинах з відповідачем 2, а також, відсутні будь-які нормативно-правові акти якими було б визначено, що відповідач 2 є правонаступником відповідача 1 або якими було б покладено на відповідача 2 обов'язок працевлаштування працівників, які були звільнені відповідачем 1. Відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Також, позивачем не було доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами заявлену позовну вимогу, щодо стягнення з відповідача 1 моральної шкоди в розмірі 45000,00 грн., виходячи з наступного.

Так, завдану відповідачем 1 моральну шкоду в розмірі 45000,00 грн. позивач обґрунтовує тим, що внаслідок звільнення він зазнав сильних душевних переживань, відбулося погіршення його матеріального стану, його дружина переживала та не спала вночі, на його утриманні перебувала неповнолітня дитина, в цей період він був змушений підробляти та отримувати тимчасовий заробіток, оскільки постійної роботи за фахом не знайшов, а також, всі його знайомі при зустрічі питали по якій причині його звільнено, однак він не мав можливості їм пояснити через що ніяковів.

Разом з тим, суд зазначає наступне. Зокрема, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов'язковою умовою для відшкодування шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК України вина держаного органу як обов'язкова підстава відповідальності виключається.

Зокрема суд констатує, що сам факт визнання судом протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень не може бути безумовною (автоматичною) підставою для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки така має встановлюватись на підставі наданих позивачем доказів, які б підтверджували моральні чи фізичні страждання, або інші негативні явища, заподіяні фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Разом з тим, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, щодо підтвердження наявності моральної шкоди та обґрунтованості визначення розміру такої шкоди в сумі 45000,00 грн., не доведено в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Враховуючи вище наведене, суд приходить висновку, що в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 1 моральної шкоди в сумі 45000,00 грн. слід відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа, без самостійних вимог: Мукачівський МВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області - задовольнити частково.

2.Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області №246 о/с від 06.11.2015 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

3.Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Ф. Ракоці, 13) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаціний номер НОМЕР_1) на займаній на час звільнення посаді начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 06.11.2015 року.

4.Зобов'язати Мукачівський МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (м. Мукачево, Закарпатська область, вул. Я. Мудрого, 8, ) виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаціний номер НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 09.06.2016 року в сумі 348,44 (триста сорок вісім гривень сорок чотири копійки) грн. з відрахуванням податків та зборів.

5.Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Мукачівського МВ (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 348,44 (триста сорок вісім гривень сорок чотири копійки) грн. підлягає до негайного виконання.

6. В решті позовних вимог відмовити.

7.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СуддяО.М. Шешеня

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 9 червня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 14 червня 2016 року.