Справа № 815/1583/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1583/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року 16 год. 45 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тарасишиної О.М., судді Марина П.П., судді Стеценка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2016 року № 111-16 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2016 року № 111-16 про відмову ОСОБА_11 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 07 квітня 2016 року відкрито провадження по справі.

14.06.2016 року (вхід. № 15711/16) від позивача надійшли уточнення до позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 04.04.2016 року вона отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області № 120 від 25.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Державної міграційної служби України від 25.02.2016 року № 111-16. Позивач вважає наказ Державної міграційної служби України від 25.02.2016 року № 111-16 необґрунтованим і незаконним, зазначаючи, що відповідач не в повному обсязі розглянув заяву позивача, при розгляді заяви не були враховані всі обставини у справі, повністю не досліджена інформація про країну походження позивача, не взяті до уваги побоювання позивача та наявність загрози застосування до нього тортур та нелюдського поводження, не враховано небезпеку переслідування позивача. Під час співбесіди позивач навів факти, які свідчать про те, що він має всі підстави вважити, що стане жертвою переслідування через нестабільну ситуацію в країні (внутрішній озброєний конфлікт в Сирії) та надала докази наявності таких підстав. Позивач зазначила, що вона є громадянкою Сирійської Арабської Республіки. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, у зв'язку з чим позивач змушена була покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду, зазначаючи, що побоювання, пов'язані з можливим поверненням в Сирію, позивачем свідомо перебільшуються. Представник відповідача вважає рішення законним та обґрунтованим.

У судове засідання 14.06.2016 року з'явився представник відповідача, представник позивача, повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 уродженка м. Дербассія (Сирія), є громадянкою Сирії; за національністю курд; за віросповіданням мусульманка-суніт; за сімейним станом - одружена, має неповнолітніх дітей - ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5; має неповну вищу освіту.

У 2002 р. позивач була зарахована в Україні на хімічний факультет ОНУ ім. Мечнікова, в якому закінчила навчання на 3 курсі (2005 р.) через виїзд до Сирії. До України позивач повернулася у 2008 р. легально авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорту та приватної візи. В Україну позивачка приїхала до свого чоловіка, який проживає тут більше десяти років. 30 жовтня 2009 р. вперше звернулася за захистом в Україні, в результаті чого рішенням ДКНР України від 27.01.2009 р. № 42-09 їй було відмовлено у визнанні біженцем. За результатами судового оскарження позов залишений без розгляду через пропущений без поважний причин строк звернення до суду.

В обґрунтування свого другого звернення від 14.10.2013 р. позивач зазначила, що в Україні в неї чоловік та четверо дітей, які навчаються в школі. Через події в Сирії їх сім'я не може повернутися на батьківщину, оскільки існує реальна загроза їх смертей через бойові події.

05 грудня 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № ODS 2013OD0337, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

31 грудня 2014 р. ДМС України своїм рішенням № 793-14 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 05 лютого 2015 року Позивачем отримано повідомлення № 155 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами судового оскарження визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.12.2014 р. № 793-14, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду особової справи позивача, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - відсутні. Про прийняте рішення позивачу було вручене повідомлення від 25.03.2016 року за № 120. Зазначене повідомлення було прийняте на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2015 року № 111-16. Окрім того, рішенням від 25.02.2015 року № 111-16 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неповнолітнім дітям позивача - ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 40).

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням звернувся до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Проаналізувавши особову справу позивача, дослідивши докази надані позивачем та його представником під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що відповідачем не було направлено запити ні до Міністерства закордонних справ України щодо офіційних даних стосовно інформації про країну походження позивача, наявності або відсутності даних щодо загрози життю позивача, вразі повернення в країну походження через нестабільну ситуацію в Сирії .

Виходячи з того, що відповідачем перевірка фактів, викладених позивачем не проводилася, запити у відповідні органи не були зроблені, відтак суд дійшов висновку, що рішення відповідачем було прийнято формально.

Окрім того, згідно матеріалів особової справи відповідачем не було проведено дослідження інформації щодо країни походження позивача, в той час, як надані представником позивача відомості з різних джерел інформації, а саме: з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних, міжнародних неурядових правозахисних організацій, свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб'єктивних та об'єктивних причин загрози життю та побоювання позивача.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Суд зазначає, що відповідачем у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у Сирії, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від 01.11.2015 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в жовтні 2014 року документу "Аспекти захисту" військовий конфлікт в Сирії продовжує загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється від 145 до більш ніж 250 тис. чол. Найбільшу кількість постраждалих зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 01.11.2015 року зазначено, що становище в галузі прав людини в Сирії продовжує погіршуватися "сторони конфлікту продовжують діяти безкарно, повністю ігноруючи основні принципи гуманності і норми міжнародного гуманітарного права", а Незалежна міжнародна комісія з розслідування у своєму доповіді за серпень 2015 року назвала поведінку ворогуючих сторін по відношенню до цивільному населенню як "живе свідчення розгулу військових злочинів і злочинів проти людяності, що вимагає правосуддя, відповідальності і світу".

В п.16 Рекомендацій зазначено, що Незалежна міжнародна комісія з розслідування і правозахисні організації повідомляють, що ОНБ та "Асайиш" - військове крило і поліцейський підрозділ партії "Демократичний союз" (PYD) відповідно - причетні до порушень прав людини, включаючи довільні арешти і затримання, жорстоке поводження в слідчих ізоляторах, порушення належної правової процедури і невжиття заходів з розслідування нерозкритих вбивств і зникнень.

Відповідно до п. 31 Рекомендацій УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської достоїнству.

Також у Рекомендацій УВКБ ООН зазначено, що у тих випадках, все більш виключних - де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття "біженець", сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародної захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, засновані на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Відтак, як підтверджується матеріалами справи позивача, вона зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із збройним конфліктом в країні походження та вказавши на відсутність основних соціальних прав, які гарантують мирне життя в суспільстві.

Виходячи з наведеного вище, суд встановив, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою.

Таким чином, дослідивши всі докази по справі у сукупності, суд вважає, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно провів процедуру розгляду заяви позивача, не в повній мірі вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідно рішення оскаржуване рішення було прийняте передчасно.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі, тобто, є необґрунтованим та передчасним, що є підставою для його скасування, а тому позовні вимоги в частині скасування рішення Державної міграційної служби України підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що керуючись приписами ст. 11 КАС України, з метою повного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішень Державної міграційної служби України.

Одночасно, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як встановлено судом, відповідачем не були досліджені в повному обсязі всі матеріали відносно позивача, що виключає можливість задоволення цих позовних вимог.

Окрім того, суд зазначає, що діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, ці закони та підзаконні акти дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: …3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суд вважає, що для цього Відповідач повинен ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.

Суд звертає увагу сторін на те, що суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Таким чином, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти відносно позивача позитивне рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи заявлені позовні вимоги, виходячи з аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2016 року № 111-16 та зобов'язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2016 року № 111-16 про відмову ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя П.П. Марин

Суддя О.О. Стеценко