Справа № 200/2365/16-а
Суддя: Кудрявцева Т. О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 200/2365/16-а
провадження № 2а/200/186/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт", Дніпропетровської міської ради про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 04.01.2016 року він надіслав до Дніпропетровської міської ради запит на інформацію, в якому, посилаючись на відповідні норми чинного законодавства, просив надати наступну публічну і відкриту за режимом доступу інформацію: копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн. На запит він отримав лист-відповідь №85 від 18.01.2016 року за підписом в.о. директора МКП "Дніпропетровський електротранспорт" ОСОБА_2, яким йому було відмовлено у наданні інформації з посиланням на те, що підприємство не є розпорядником інформації в розумінні статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" і що запитувана інформація є відомостями щодо внутрішньої господарської діяльності підприємства, містить інформацію, що становить банківську таємницю та відноситься до службової інформації, яка має обмежений доступ. Після отримання зазначеної відмови ним було складено і подано 20.01.2016 року до Дніпропетровської міської ради ще один із розширеним обгрунтуванням запит на доступ до публічної інформації із аналогічним первісному запиту предметом. На повторний запит він отримав лист-відповідь від 26.01.2016 року за підписом Директора департаменту транспорту та зв"язку Дніпропетровської міської ради, яким йому також було відмовлено у наданні інформації з посиланням на те, що надання тексту зазначеної кредитної угоди узгоджується із ПАТ КБ "Приватбанком", як однією із сторін кредитного договору.

Позивач вважає відмову відповідачів надати запитувану публічну інформацію із зазначеними вище підставами протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує його право на отримання інформації, передбачене ч.2 ст. 34 Конституції України, Законом України "Про інформацію", Законом України "Про доступ до публічної інформації", Законом України "Про відкритість використання публічних коштів". Він просив відповідачів надати йому інформацію, яка стосується саме володіння, користування чи розпорядження комунальним майном та використання бюджетних коштів і ця інформація є відкритою публічною інформацією, яка повинна надаватися в тому числі за запитами фізичних і юридичних осіб.

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати протиправними дії Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" та Дніпропетровської міської ради, що виявилися у відмові надати йому публічну інформацію на підставі Законів України "Про доступ до публічної інформації", "Про інформацію", а саме: копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн. та зобов"язати ОСОБА_3 комунальне підприємство "Дніпропетровський електротранспорт" з Дніпропетровською міською радою надати йому протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду відкриту публічну інформацію, а саме: копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн.

В судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримав.

Представник Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість.

Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість.

Вислухавши осіб, які з"явилися, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту

інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про інформацію» право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію охороняється

законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про інформацію» за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про інформацію" за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про інформацію" інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

До інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені такі відомості: 1) про стан довкілля, якість харчових продуктів і предметів побуту; 2) про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні ситуації, що сталися або можуть статися і загрожують безпеці людей; 3) про стан здоров'я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення; 4) про факти порушення прав і свобод людини і громадянина; 5) про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб; 6) інші відомості, доступ до яких не може бути обмежено відповідно до законів та міжнародних договорів України, згода на

обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.29 Закону України "Про інформацію" інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає

потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" визначається порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ст.1 "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ст. 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. ОСОБА_4 не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 4 цього Закону передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

У відповідності до ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше. Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Як зазначено в ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом. Відповідно до п. 6) ч.1 ст. 14 даного Закону розпорядники інформацією повинні надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та обєктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. 2. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст. 22 "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі. Відстрочка в задоволенні запиту на інформацію допускається в разі, якщо запитувана інформація не може бути надана для ознайомлення в передбачені цим Законом строки у разі настання обставин непереборної сили. Рішення про відстрочку доводиться до відома запитувача у письмовій формі з роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Згідно до ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено в судовому засіданні, 04.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровської міської ради з запитом на публічну інформацію, в якому, посилаючись на ст.2, 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просив надати копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн. у 5-денний термін в електронному вигляді на вказану ним електронну адресу. Зазначений запит був зареєстрований в Дніпропетровській міській раді 04.01.2016 року за № 37/10.

Відповідно до листа Департаменту транспорту та зв"язку Дніпропетровської міської ради від 13.01.2016 року за № 4/4-47, адресованого ОСОБА_1, вказаний запит було направлено на розгляд за належністю до МКП "Дніпропетровський електротранспорт" з посиланням на те, що відповідно до ч.5 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року № 2939-VI належним розпорядником даної інформації є саме це підприємство.

Листом від 18.01.2016 року за № 85, підписаним в.о. директора МКП "Дніпропетровський електротранспорт", у відповідь на запит на публічну інформацію від 04.01.2016 року, ОСОБА_1 повідомлено про відмову у задоволенні запиту з посиланням на відсутність правових підстав для надання запитуваної інформації. При цьому в листі зазначено, що запитувана інформація є відомостями щодо внутрішньої господарської діяльності підприємства, які містять інформацію, що становить банківську таємницю згідно Закону України "Про банки та банківську діяльність" та відноситься до службової інформації, яка має обмежений доступ.

20.01.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровської міської ради з запитом на публічну інформацію, в якому обгрунтував з посиланням на положення законодавства України свої вимоги щодо надання публічної інформації із аналогічним первісному запиту предметом.

На вказаний запит позивач отримав лист від 26.01.2016 року за № 5/13-17 за підписом Директора департаменту транспорту та зв"язку Дніпропетровської міської ради, в якому його було повідомлено про те, що питання надання тексту зазначеної кредитної угоди узгоджується із ПАТ КБ "Приватбанком" як із однією із сторін кредитного договору. Також, позивача було повідомлено про те, що, виконуючи рішення сесії міської ради від 06.10.2010 року № 9/61 "Про надання дозволу МКП "Дніпропетровський електротранспорт" на відкриття кредитної лінії для придбання трамвайних вагонів" підприємством було отримано кредит у межах існуючої кредитної лінії у сумі 17 000 000 грн. та придбано 30 трамвайних вагонів, станом на 01.01.2016 року залишок заборгованості по кредиту становить 3 305 562,00 грн. Крім того, повідомлялося, що остаточну відповідь на запит буде надано МКП "Дніпропетровський електротранспорт" після отримання відповіді ПАТ КБ "Приватбанк".

Листом МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 29.03.2016 року №742 позивач у відповідь на запит на публічну інформації від 20.01.2016 року був повідомлений про те, що відповідно до ст. 21 Закону України "Про інформацію" відомості, запитані ним, є відомостями щодо внутрішньої господарської діяльності підприємства, містять інформацію, що становить банківську таємницю згідно Закону України "Про банки та банківську діяльність" та відносяться до службової, яка має обмежений доступ. Таким чином, оскільки запит стосується надання інформації не лише підприємства, а і банку як сторони кредитного договору, підприємством було направлено відповідний лист до ПАТ КБ "Приватбанк", з якого 28.03.2016 року на адресу МКП "Дніпропетровський електротранспорт" надійшов лист, в якому зазначено, що кредитний договір є інформацією з обмеженим доступом та комерційною таємницею, а фізична особа-заявник не може мати доступу до даної інформації, оскільки не є стороною за договором. Посилаючись на зазначене, МКП "Дніпропетровський електротранспорт" повідомило позивача про те, що змушено відмовити йому у задоволенні запиту, оскільки не має правових підстав для надання запитуваної інформації та документів. Вважаючи, що зазначеними діями відповідачів порушуються його права, позивач звернувся до суду з позовом.

Встановлено, що відповідно до Статуту Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт", дане підприємство є комунальним підприємством, засновником підприємства є Дніпропетровська міська рада. Дане підприємство є юридичною особою, діє на принципах господарського розрахунку, має самостійний баланс, власні, включаючи валютні та інші рахунки в установах банків? печатку із власним найменуванням, штампи, фірмовий бланк? інші реквізити. Підприємство вправі від свого імені укладати угоди, набувати майнові та немайнові права, нести обов"язки, пов"язані з його діяльністю, має право здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яка не суперечить чинному законодавству України та відповідає його діяльності і Статуту. Для досягнення своїх статутних цілей підприємств вправі? зокрема, вступати у договірні відносини з юридичними особами всіх форм власності, а також фізичними особами; отримувати кредити українських та закордонних банків, у тому числі в іноземній валюті. Майно підприємства відповідно до Законів України та Статуту належить йому на праві повного господарського відання. Одним з джерел формування майна і коштів підприємства є: кредити банків і інших кредиторів.

Як зазначено вище, 04.01.2016 року та 26.01.2016 року ОСОБА_1 звертався до Дніпропетровської міської ради з запитами на публічну інформацію, в яких просив надати копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн.

Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що не спростовано позивачем, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 комунальним підприємством "Дніпропетровський електротранспорт" був укладений договір № 2378 від 17.12.2010 року, предметом якого є відкриття кредитної лінії в сумі 17,0 млн. грн., 13.12.2012 року між вказаними сторонами був укладений договір про внесення змін №3 до вказаного договору №2378.

Кредитна угода № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн., на яку посилається позивач у запитах та у позові, не укладалася.

Суд вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_3 комунальне підприємство "Дніпропетровський електротранспорт", укладаючи вищевказаний кредитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк", не використовувало бюджетні кошти, а отримав в кредит грошові кошти, який в процесі ведення господарської діяльності погашає, тому він не є розпорядником інформації в розумінні положень ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Вказане не спростовано позивачем.

З огляду на наведене, суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що в своїх запитах він просив надати йому інформацію, яка стосується саме володіння, користування чи розпорядження МКП "Дніпропетровський електротранспорт" комунальним майном та використання бюджетних коштів, оскільки як зазначено вище вказане підприємство у даному випадку не використовувало бюджетні кошти, крім того, у запитах позивач просив надати йому саме копію кредитної угоди, а не вищезазначену ним інформацію.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України "Про банки та банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Відповідно до ч.2 цієї статті - банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації.

Відповідно до ст. 61 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Органи державної влади, юридичні та фізичні особи, які при виконанні своїх функцій, визначених законом, або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали в установленому законом порядку інформацію, що містить банківську таємницю, зобов'язані забезпечити збереження такої інформації, не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.

Таким чином, в силу наведених положень Закону України "Про банки та банківську діяльність" зазначений договір, укладений між ОСОБА_3 комунальним підприємством "Дніпропетровський електротранспорт" та ПАТ КБ "Приватбанк", є банківською таємницею і зазначене підприємство зобов'язано забезпечувати збереження такої інформації, не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.

Отже, відповідно до ст. 21 Закону України "Про інформацію", положень Закону України "Про банки та банківську діяльність" відомості, запитані позивачем - щодо надання копії кредитного договору, є відомостями щодо внутрішньої господарської діяльності підприємства, містять інформацію, що становить банківську таємницю згідно Закону України "Про банки та банківську діяльність" та відносяться до службової, яка має обмежений доступ, про що позивач був письмово повідомлений у передбачені чинним законодавством строк та порядку.

Таким чином, ОСОБА_3 комунальним підприємством "Дніпропетровський електротранспорт" правомірно було відмовлено позивачу у наданні копії зазначеної ним в запиті інформації, тому його позовні вимоги про визнання протиправними дій даного відповідача щодо відмови у наданні публічної інформації задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевстановлені обставини не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про зобов"язання Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" надати йому протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду відкриту публічну інформацію, а саме: копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн., зважаючи серед іншого на те, що саме договір кредитної угоди 13.12.2012 року за № 2378 між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт"), на який посилається позивач у запитах, не укладався.

Суд вважає також такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача, заявлені у даній справі до Дніпропетровської міської ради, зважаючи на наступне.

Як зазначено вище, Дніпропетровська міська рада не є стороною кредитного договору з ПАТ КБ "Приватбанк", не має впливу на господарську діяльність МКП "Дніпропетровський електротранспорт" і, отримавши запит позивача на публічну інформацію від 04.01.2016 року, нею листом від 13.01.2016 року за № 4/4-47 вказаний запит було направлено на розгляд за належністю до МКП "Дніпропетровський електротранспорт", з посиланням на те, що відповідно до ч.5 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" належним розпорядником даної інформації є саме це підприємство.

Таким чином, будь-яких доказів того, що Дніпропетровська міська рада є розпорядником запитуваної позивачем інформації, та того, що Дніпропетровською міською радою були допущені дії, які є протиправними відносно позивача в зв"язку з поданням ним зазначених запитів на публічну інформацію, суду не надано, тому позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Дніпропетровської міської ради та зобов"язання її надати йому протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду відкриту публічну інформацію, а саме: копію договору (з усіма додатками) кредитної угоди № 2378 від 13.12.2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ДМР (МКП "Дніпропетровський електротранспорт") на суму 17,0 млн. грн., задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач в обгрунтування позовних вимог посилався на те, що запитувана ним інформація є суспільно-значима стосовно можливих порушень прав споживачів та можливого введення громадськості в оману щодо ефективного розпорядження комунальною власністю у видів грошей і тому законодавством передбачені спеціальні гарантії доступу до такої інформації із забороною обмежувати доступ такої інформації. Як на доказ таких тверджень посилався на роздруковані ним з мережі інтернет статті, які містяться на аркушах справи 20-21. Разом з цим, із цих статей не вбачається інформації щодо протиправних дій з боку МКП "Дніпропетровський електротранспорт", натомість в них йдеться мова відносно підприємства "Дніпроміськелектротранс".

Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі як необгрунтовані та недоведені.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, понесені ним витрати по справі не підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.11, 158, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт", Дніпропетровської міської ради про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії, стягнення судових витрат.

Повний текст постанови буде виготовлено 14.06.2016 року.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається Дніпропетровському апеляційному адміністративному суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Копія апеляційної скарги повинна бути одночасно направлена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева