Справа № 826/26682/15
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів за участю секретаря представника позивачаБорисюк Л.П., Вівдиченко Т.Р., Петрика І.Й. Приходько К.М. Поддимай А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_6 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позову заяву залишено без розгляду з підстав застосування положень ст. 100 КАС України.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний позов поданий після закінчення строків, установлених законом, та на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 100 КАС України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Такі строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Строк у шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Крім цього, початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд має з'ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність).

У матеріалах справи наявна копія листа Уповноваженої особи «Про визнання правочинів нікчемними» вих. № 001/933 від 12 грудня 2014 року, на якому наявний підпис позивача та дата отримання ним листа: « 24.12.2014» (а.с.31).

Водночас, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що не отримував вказаного листа та не засвідчував його отримання своїм підписом.

Позивач стверджує, що ним було своєчасно подано позовну заяву, так як він не знав про прийняте рішення, а підпис на листі Уповноваженої особи від 12.12.2014 р. № 001/933 належить не йому і хто розписався замість нього він не знає, до Києва не приїздив і копію зазначеного листа не отримував.

В свою чергу, відповідач - Уповноважена особа посилається на вказаний лист від 12.12.2014 р. № 001/933 як на належний доказ обізнаності позивача і стверджує, що копія цього листа була отримана саме ним особисто 24.12.2014 р.

При цьому, колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду було розглянуте в порядку письмового провадження, оригінал листа від 12 грудня 2014 року № 001/933 судом першої інстанції не досліджувався, ідентичність підпису ОСОБА_6 на вказаному листі судом першої інстанції не перевірялась, а тому не завірена у встановленому законом порядку копія вказаного документу не є належним та допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. 70 КАС України та у відповідності до ст. 159 КАС України, а відтак, помилково була прийнята судом першої інстанції до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення.

Як зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивач з офіційного веб-сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб дізнався про те, що банком-агентом, що здійснює виплату коштів вкладникам ПАТ «КБ «УФС» є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Після прибуття з паспортом та ідентифікаційним кодом до відділення ПАТ «Альфа-Банк» для отримання відшкодування за вкладом, позивачу стало відомо, що його не було включено до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

30 червня 2015 року позивач зателефонував на гарячу лінію ПАТ КБ «УФС», на якій Уповноважена особа Фонду в телефонному режимі повідомила позивача, що кошти за вкладом позивача відшкодуванню не підлягають у зв'язку з тим, що договір депозиту є нікчемним в силу ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 228 ЦК України. Позивач зазначає, що до цієї дати він не отримував жодної інформації про те, що його не було включено до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Таким чином, колегія суддів враховує посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він фактично дізнався 30 червня 2015 року.

З адміністративним позовом позивач звернувся до суду 07 грудня 2015 року, про що свідчить дата на штемпелі суду першої інстанції на першому аркуші позову, тобто в межах передбаченого законом шестимісячного строку.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, залишення позовних вимог без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду призведе до порушення права позивача, визначеного Конституцією України, на судовий захист.

Вирішуючи питання законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне перевірити, чи узгоджується воно з нормами міжнародного права та чи не буде у даному випадку порушено право особи на судовий захист.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з її положеннями, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що доступність правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, порушив право позивача на надання пояснень та доведення тих обставин, на які він посилався, обґрунтовуючи причини пропуску строку для звернення до суду з позовом.

Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації.

Наведене вище дає підстави колегії суддів дійти однозначного висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на те, що при цьому не було враховано вимог ст. 6 КАС України, а також європейських стандартів у сфері судового захисту, допущено порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду та направленням справи для продовження розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 199, 204, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду скасувати з направленням справи для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Вівдиченко Т.Р.

Петрик І.Й.