Справа № 815/1958/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1958/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Судді - Гусева О.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної Міграційної служби в Одеській області, Київського районного відділу в місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби в Одеській області про зобов'язання оформити посвідку на проживання по паспорту СРСР та видати паспорт (особи без громадянства) зі зміною прізвища на „ОСОБА_1", стягнення нанесеної матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, за результатом якого, позивач просить: оформити посвідку на проживання по паспорту СРСР та видати паспорт (особи без громадянства) зі зміною прізвища на „ОСОБА_1", стягнення нанесеної матеріальної та моральної шкоди з підстав викладених в адміністративному позові.

В ході судового розгляду справи, позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не надали.

Оскільки в судовому засіданні, що було призначене на 08.06.2016 року, позивач не заявляв клопотань про витребування додаткових письмових доказів, допиту свідків чи експертів, відповідачі до судового засідання не з'явилися, суд на підставі ст.122 та ст.128 КАС України вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження. Протокольною ухвалою суду від 08.06.2016 року, розгляд справи призначений на 17.06.2016 року.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка п. Средний, Вельського району, Архангельської області, документована 18.03.1980 року відділом внутрішніх справ Малиновського райвиконкома м. Одеси паспортом громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік.

Позивач зверталась до відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області стосовно отримання паспорта особи без громадянства.

Також, позивач зверталась до Київського районного відділу в місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби в Одеській області з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання особи без громадянства на ім'я „ОСОБА_1".

Судом встановлено, що Головним управлінням ДМС України в Одеській області листом від 05.04.2016 року №4/5-352 та Київським районним відділом ГУ ДМС України в Одеській області від 24.01.2014 року №14/186 повідомлено позивача про те, що 18.03.1980 року позивач була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 виданим ВВС Малиновського РВ м. Одеси з постійною реєстрацією в АДРЕСА_1 з 08.07.1988 року по 10.03.1995 року. Згідно обліків адресно-довідкового сектору ГУ ДМС в Одеській області в реєстрації позивач не значиться. Також позивача повідомлено, що на момент проголошення незалежності України ОСОБА_1 була постійно зареєстрована на території України та відповідно до п.1 ст.3 ЗУ „Про громадянство України" позивач є громадянином України.

Також, позивач в обґрунтування позовних вимог, зазначає що нею було написано відмову від отримання українського громадянства.

Однак, доказів про наявність письмової відмови від отримання українського громадянства суду не надано.

Крім того, наявність або відсутність запису про відмову гр. ОСОБА_1 за період з 1975 по 1995 рік немає можливості перевірити, оскільки журнали вхідної кореспонденції Малиновського РВ знищені в зв'язку з закінченням терміну зберігання, відповідно до листа Начальника СГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

Статтею 8 Закону України "Про громадянство України" Особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" ( 1543-12 ), або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. ( Частина перша статті 8 в редакції Закону N 2663-IV ( 2663-15) від 16.06.2005).

Судом встановлено, що позивач перебуває на території України з 25.12.1975 року по теперішній час, згідно паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 виданим ВВС Малиновського РВ м. Одеси.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України „Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Судом встановлено, що позивач перебуває на території України з 25.12.1975 року по теперішній час, згідно паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 виданим ВВС Малиновського РВ м. Одеси.

З огляду на наведене, суд приходить висновку, що ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) набула громадянство України, оскільки постійно проживала на території України.

Згідно п.1,2 ст. 5 Закону України „Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Таким чином, вимоги про зобов'язання оформити посвідку на проживання по паспорту СРСР та видати паспорт (особи без громадянства) не підлягають задоволенню, оскільки позивач є громадянином України.

В частині стягнення моральної та матеріальної шкоди суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають виходячи наступного.

За змістом частин першої та другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, законодавець пов'язує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду з наявністю чи відсутністю, у передбачених випадках, вини. Однак відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди.

Згідно з п. п. 1-3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивачем не зазначено та не надано жодних доказів витрат немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, наявності протиправної поведінки щодо нього самого, членів його сім'ї чи близьких родичів або інших негативних явищ, зазначених обставин судом також не встановлено. Крім того, позивачем не було надано доказів втрати, яких позивач зазнав у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які позивач зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які позивач могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), у зв'язку з чим, суд приходить висновку, що в задоволенні зазначених вимог позивачу слід відмовити .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 69-71, 86, 122, 128, 159-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної Міграційної служби в Одеській області, Київського районного відділу в місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби в Одеській області про зобов'язання оформити посвідку на проживання по паспорту СРСР та видати паспорт (особи без громадянства) зі зміною прізвища на „ОСОБА_1", стягнення нанесеної матеріальної та моральної шкоди.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Суддя: Гусев О.Г.