Справа № 826/6174/14
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/6174/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 червня 2016 року № 826/6174/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б. розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом

Державної фінансової інспекції України

до

Адміністрації Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації

України

про

зобов’язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Державна фінансова інспекція України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Адміністрації Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України про зобов’язати Адміністрацію Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України виконати вимогу Держфінінспекції від 11.11.2013 року №06-14/1539, а саме:

- виконати п. 1 вимоги – вжити вичерпних заходів щодо стягнення Державним науково-дослідним інститутом спецзв’язку з ТОВ “НВО Супутник” коштів в сумі 133333,33 грн. та перерахувати їх до державного бюджету;

- виконати п. 2 вимоги – у встановленому законодавством порядку відшкодувати за рахунок осіб, що допустили порушення, шкоду, що заподіяна внаслідок реалізації військового майна Держспецзв’язку за вартістю, нижчою від вартості майна у вигляді металобрухту;

- виконати п. 3 вимоги – в установленому законодавством порядку відшкодувати за рахунок осіб, що допустили порушення, шкоду, заподіяну внаслідок виплати компенсації за одяг, взуття, обмундирування працівникам інших відокремлених підрозділів Держспецзв’язку;

- виконати п. 4 вимоги – здійснити оприбуткування у бухгалтерському обліку Адміністрації Держспецзв’язку отриманої науково-дослідної роботи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6174/14.

В подальшому, в порядку встановленому статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України та Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року у зв’язку з припиненням повноважень судді Скочок Т.О., в провадженні якої перебувала адміністративна справа № 826/6174/14, справу було розподілено між суддями повторно.

У відповідності до протоколу розподілу від 04 грудня 2015 р. у справі № 826/6174/15 призначено Головуючого суддю Федорчука А.Б.

Ухвалою суду від 23.12.2015 прийнято до провадження справу №826/6174/14 Головуючим суддею Федорчуком А.Б., поновлено провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 09 лютого 2016 року, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів для вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв'язку з виявленням за результатами ревізії фінансово - господарської діяльності відповідача за період з 01.09.2010 по 31.03.2013, за результатами якої складено акт від 25.09.2013 № 06-21/74 низки порушень та недоліків, листом від 11.11.2013 № 06-14/1539 відповідачу було направлено вимогу про усунення виявлених ревізією порушень та недоліків, яка відповідачем виконана не була.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, про що надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність обчислення яких перевіряє суд, який розглядає такий позов. Також зазначив, що контролюючим органом помилково ототожнено поняття «нематеріальний актив» та «науково-дослідні роботи», внаслідок чого вимога про здійснення оприбуткування у бухгалтерському обліку Адміністрації Держспецзв’язку отриманої науково-дослідної роботи також є протиправною.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.4 ст.122 КАС України.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Державною фінансовою інспекцією України, відповідно до п. 2.15 Плану контрольно-ревізійної роботи на II квартал 2013 року, проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України за період з 01.09.2010 по 31.03.2013 років, за результатами якої складено акт ревізії від 25.09.2013 № 06-21/74.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення контрольного заходу позивачем виявлено наступні порушення фінансової дисципліни, а саме:

- в порушення вимог ст. 197.1.22 Податкового кодексу України, Адміністрацією відповідно до листа Департаменту стратегії розвитку спеціальних інформаційно-телекомукаційних систем від 14.07.2011 № 07/2-2704 та доповідної записки директора фінансово-економічного департаменту Адміністрації Максимець JI.B. від 21.07.11 № 14/1-3004, зайво перераховано кошти Державному науково-дослідному інституту спеціального зв'язку та захисту інформації України за договором від 02.08.2011 №90/11 в сумі 133 333,33 грн., внаслідок чого Адміністрації завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму;

- в порушення вимог п. 9 Положення № 1919 реалізацію військового майна Держспецзв'язку, а саме 69 автомобілів 3ІЛ-131 та 17 автомобілів УРАЛ-375 за період з грудня 2012 року по березень 2013 року здійснено за вартістю, що є нижчою від вартості зазначених автомобілів у вигляді металобрухту (за рахунок заниження ціни та ваги металів), що призвело до недоотримання коштів за спеціальним фондом державного бюджету, чим завдано матеріальної шкоди (збитку) державному бюджету на суму 91 486,03 гривень.

- в порушення ч. 4 ст. 48, п. 20 ч. 1 ст. 116 Бюджетного Кодексу України, п.п. 3, 5, 20-22 Порядку від 28.02.2002 № 228, Адміністрацією в 2010 році проведено виплату працівникам інших відокремлених підрозділів Держспецзв’язку, які мають статус юридичних осіб, зокрема Державному науково-дослідному інституту спеціального зв'язку та захисту інформації, Медичному управлінню, Департаменту забезпечення, Центру урядового зв'язку в загальній сумі 22 771,15 гривень, хоча видатки на вказаних осіб за рахунок коштів загального фонду кошторису на утримання Адміністрації не планувались, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) на суму 22 771,15 гривень.

- адміністрацією у складі необоротних, нематеріальних активів не обліковано придбані права на володіння, користування та розпорядження об'єктами нематеріальних активів та не визначена їх вартість у розмірі 584 277,27 гривень, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та вимоги Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 17.07.2000 № 64.

З метою усунення зазначених вище порушень позивачем на відповідача направлена вимога від 11.11.2013 № 06-14/1539, згідно якої відповідача зобов’язано вчинити наступні дії:

- вжити вичерпних заходів щодо стягнення Державним науково-дослідним інститутом спецзв’язку з ТОВ «НВО Супутник» коштів в сумі 133333,33 грн. та перерахувати їх до державного бюджету;

- у встановленому законодавством порядку відшкодувати за рахунок осіб, що допустили порушення, шкоду, що заподіяна внаслідок реалізації військового майна Держспецзв’язку за вартістю, нижчою від вартості майна у вигляді металобрухту;

- в установленому законодавством порядку відшкодувати за рахунок осіб, що допустили порушення, шкоду, заподіяну внаслідок виплати компенсації за одяг, взуття, обмундирування працівникам інших відокремлених підрозділів Держспецзв’язку;

- здійснити оприбуткування у бухгалтерському обліку Адміністрації Держспецзв’язку отриманої науково-дослідної роботи.

Державна фінансова інспекція України, у зв'язку з невиконанням відповідачем вимог листа - вимоги від 11.11.2013 № 06-14/1539, звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII (надалі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі - Положення, Держфінінспекція відповідно), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктом 7 передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті10 Закону № 2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до пункту 13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна фінансова інспекція України в п. 4 вимоги від 11.11.2013 № 06-14/1539 зобов’язала Адміністрацію Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України здійснити оприбуткування у бухгалтерському обліку Адміністрації Держспецзв’язку отриманої науково-дослідної роботи.

Необхідність такого оприбуткування зі сторони контролюючого органу обумовлена наступним.

Так, під час проведення контрольного заходу виявлено, що за результатами державної закупівлі вищевказаних послуг, Адміністрацією укладено договір від 17.10.2012 № 44 з ДП «Український науково-дослідний інститут радіо і телебачення».

Відповідно до даних бухгалтерського обліку, встановлено факт оплати 584 277,27 гривень Адміністрацією за виконання умов Договору № 44 на підставі акту здачі — приймання науково-технічної продукції і звіту про виконання.

Однак, як зазначає позивач, незважаючи на прийняття Адміністрацією зазначених науково-дослідних робіт, що підтверджується відповідними актами приймання виконаних робіт та звітом про їх виконання, Відповідачем не взято на облік зазначену науково-дослідну роботу, виконану ДП «Український дослідний інститут радіо і телебачення», чим порушено вимоги ч.1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 1.3 Інструкції № 64 від 17.07.2000.

Суд не може погодитись з обґрунтованістю зазначених вище доводів позивача, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Пунктом 1.3 Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ № 64 від 17.07.2000 передбачено, що у складі необоротних активів обліковуються: земельні ділянки, капітальні витрати на поліпшення земель, будинки, споруди, передавальні пристрої, робочі, силові машини і обладнання, транспортні засоби, інструменти, прилади, столовий, кухонний та господарський інвентар, обчислювальна техніка, робоча та продуктивна худоба, багаторічні насадження, музейні цінності, експонати зоопарків, виставок, бібліотечні фонди, знаряддя лову, спеціальні інструменти та спеціальні пристосування, білизна, постільні речі, одяг та взуття, тимчасові нетитульні споруди, природні ресурси, інвентарна тара, матеріали довготривалого використання з науковою метою, авторські та суміжні з ними права, права користування природними ресурсами, майном, об'єктами промислової власності, інші матеріальні та нематеріальні активи довготривалого використання.

Судом встановлено, що в рамках спірних правовідносин у позивача відсутні авторські та суміжні права на науково дослідну роботу, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про авторське право та суміжні права» суб'єктами авторського права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, їх спадкоємці та особи, яким автори чи їх спадкоємці передали свої авторські майнові права.

Позивач не підпадає під визначення поняття суб’єкта авторського права та не є особою, якій передано авторські майнові права внаслідок відсутності в рамках спірних правовідносин авторського договору (ч.1 ст.32 Закону України «Про авторське право та суміжні права»).

Не володіє позивач також і суміжними правами, оскільки відповідно до ст. 35 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об'єктами суміжних прав, незалежно від призначення, змісту, оцінки, способу і форми вираження, є: а) виконання літературних, драматичних, музичних, музично-драматичних, хореографічних, фольклорних та інших творів; б) фонограми, відеограми; в) передачі (програми) організацій мовлення.

Враховуючи те, що науково-дослідна робота не є об’єктом суміжних прав, то позивач відповідно не може мати суміжних прав на таку роботу.

Відтак, оскільки у позивача відсутні авторські та суміжні з ними права на науково-дослідну роботу, то посилання ДФІ на порушення позивачем п. 1.3 Інструкції № 64 від 17.07.2000 є необґрунтованими.

Доводи контролюючого органу про те, що позивачем протиправно не відображено у складі нематеріальних активів придбані права на володіння, користування та розпорядження об’єктом нематеріальних прав – науково-дослідною роботою, судом відхиляються, враховуючи наступне.

Пунктом 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи» визначено, що не визнаються нематеріальним активом, а підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені, тому числі, витрати на дослідження.

Статтею 892 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов'язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу та оплатити її.

Договір може охоплювати весь цикл проведення наукових досліджень, розроблення та виготовлення зразків або його окремі етапи.

При цьому, відповідно до п. 4.3 Інструкції № 64 від 17.07.2003 нематеріальні активи для взяття на облік повинні бути закінченими та засвідченими відповідними документами (патентом, сертифікатом, ліцензією тощо) у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Враховуючи наведене, у зв'язку з тим, що звіт про виконання науково-дослідної роботи «Наукове супроводження роботи делегацій A3 України на ВКР-12 та науково-технічний аналіз рішень Всесвітньої конференції радіозв'язку 2012 року щодо глобального розподілу радіочастот із врахуванням інтересів України» за своєю суттю є дослідженням, не відповідає встановленим Інструкцією № 64 критеріям визнання його нематеріальним активом відповідними документами (патентом, сертифікатом, ліцензією тощо), то він не підлягає взяттю на бухгалтерський облік, а понесені витрати на дослідження, згідно вимог пункту 4.9 Інструкції № 64, підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

За таких обставин вимога контролюючого органу в частині зобов’язання відповідача здійснити оприбуткування у бухгалтерському обліку Адміністрації Держспецзв’язку отриманої науково-дослідної роботи є необґрунтованою.

Щодо вимог позивача в частині відшкодування шкоди (збитків), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В постановах Верховного Суду України від 18.09.2014 справа №21-332а14, від 15.04.2014 справа №21-40а14, від 20.05.2014 справа №21-93а14 колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для підконтрольного об'єкта.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Держфінінспекцією України пред'явлено вимогу «Про усунення порушень», виявлених під час ревізії, пункти 1-3 якої вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення (повернення коштів).

В той час, як збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Таким чином, судом було встановлено, що позивач повинен самостійно забезпечувати відшкодування збитків, завданих державі чи об'єкту контролю шляхом подання позову до суду, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук