Справа № 816/564/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/564/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниц про скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2016 року ОСОБА_1 /далі по тексту - ОСОБА_1, позивач/ звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці /далі по тексту - Ліквідаційна комісія УМВС України на Південній залізниці, відповідач/ про скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 22 березня 2016 року № 235 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас за п. 64 "Г" (через скорочення) капітана міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава, поновлення на роботі в органах внутрішніх справ з можливістю проходження атестації до органів Національної поліції та зайняття відповідної посади після виходу з декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що наказом відповідача №235 о/с від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 незаконно звільнено з посади слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці, оскільки фактично звільнення відбулося у період перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з кінця жовтня 2014 року. У зв'язку з чим такий наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позивач - поновленню на займаній посаді.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, направив через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі /а.с.156/

Управління МВС України на Південній залізниці в письмових запереченнях, наданих до суду 14 червня 2016 року зазначило, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ" від 12 лютого 2015 року № 193-VІІІ в структурі органів внутрішніх справ було ліквідовано транспортну міліцію. Відповідач зауважив, що у зв'язку з повною ліквідацією УМВС на Південній залізниці, скороченням усіх без винятку посад, виконати вимоги ст. 184 КЗпП відповідачем не надавалось можливим. Відповідач також зазначив, що ліквідацію Управління МВС України на Південній залізниці було здійснено без правонаступництва, а отже вимога позивача про поновлення на раніше займаній посаді не має під собою правового підґрунтя. Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, тому відносно нього застосовувались Закон України "Про міліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, які, на думку відповідача, не передбачають випадків відшкодування моральної шкоди.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних у ній доказів, відповідно до вимог частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 08 квітня 2006 року була прийнята на службу в органи внутрішніх справ, яку з 02 лютого 2012 року проходила в слідчому відділенні лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава /а.с.157-158/.

Із пояснень позивача, які не було спростовано у ході судового розгляду відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, вбачається що, у зв'язку з народженням сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 21/, ОСОБА_1 на підставі частини 3 статті 179 Кодексу законів про працю, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з кінця жовтня 2014 року.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Управління МВС України на Південній залізниці від 11 вересня 2015 року № 178 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "Г" (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава, з 11 вересня 2015 року з виплатою щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим спеціальним званням /а.с. 15/.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач оскаржила його до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року у справі №816/4676/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково. Визнано протиправним та скасувано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 11.09.2015 року № 178 о/с в частині звільнення у запас за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України капітана міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Полтава з 11 вересня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Полтава Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці з 14 вересня 2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

На початку квітня 2016 року позивач отримала витяг з наказу УМВС України на Південній залізниці №235 о/с від 22 березня 2016 року, відповідно до якого:

на виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року в справі №816/4676/15, відповідно до частини два статті 257 КАС України поновлено в органах внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років, на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південні залізниці, з 11 вересня 2015 року;

згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" та відповідно до п. 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено у запас Збройних сил капітана міліції ОСОБА_1, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південні залізниці, з 06 листопада 2015 року /а.с.20/

Позивач, не погодившись з вказаним наказом від 22 березня 2016 року № 235 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та оскаржила його до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу". Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, станом на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1992 року № 565-XII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі також - Положення №114-1991).

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про міліцію" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Відповідно до пункту 10 Положення № 114-1991 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом "є" п. 49 Положення № 114-1991, визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням відпустки. Крім того, п. 61 Положення № 114 встановлено, що додаткові і соціальні відпустки особам рядового начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Крім того, стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07 листопада 2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також з питань надання останнім відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Враховуючи, що норми Кодексу законів про працю України передбачають гарантії для даної категорії осіб, то в даному випадку застосовуються вони, а саме, згідно з частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідачем не надано доказів, що ОСОБА_1 надавалися пропозицій щодо призначення на іншу посаду для подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ.

Пряма заборона на звільнення працівників, перелік яких визначено в статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, оскільки позивач станом на момент звільнення її з органів внутрішніх справ мала дитину віком до трьох років ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, а відповідачем не доведено вжиття заходів щодо її обов'язкового працевлаштування, УМВС України на Південній залізниці були порушені права позивача в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення, в тому числі, жінок, які мають дітей до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи позивач, на момент видання спірного наказу знаходилась у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, що не заперечується відповідачами.

В той же час, як станом на момент винесення спірного наказу так і станом на момент розгляду даної справи - не ліквідовано, а лише перебуває у стані припинення, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до розділу IV Положення №144-1991 зазначено умови призначення на посади, переміщення та просування по службі осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі передбачена можливість переміщення цих осіб по службі при скороченні штатів, але значення терміну "скорочення штатів" не розкрито, у зв'язку із чим при встановленні наявності такого скорочення і правомірності його проведення необхідно керуватися нормами трудового законодавства.

Підпунктом "г" п. 64 Положення № 114-1991 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Оскільки спеціальним нормативним актом не можуть бути звужені права працівника, порівняно із правами, передбаченими КЗпП України, в частині процедури звільнення працівника з підстав скорочення штату підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на дотримання останнім вимог ст. 492 КЗпП, серед іншого, в частині доведення до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників шляхом подання відповідного звіту, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем до суду не надано. Також, відповідач не надав суду доказів неможливості виконання вимог ст. 184 КЗпП через скороченням усіх без винятку посад у зв'язку з ліквідацією. Зокрема, але не обмежуючись цим, до моменту повної ліквідації юридичної особи на ній діє ліквідаційна комісія, яка як правило складається із працівників такої юридичної особи.

До того ж суд зауважує, що стаття 49-2 КЗпП встановлює загальні правила вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, тоді як стаття 184 Кодексу законів про працю України, є спеціальною нормою, щодо звільнення жінок, в тому числі, які мають дітей віком до трьох років.

А відтак, суд не може погодитися, що оскаржений наказ від 22 березня 2016 року №235 о/с в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності правопорушення і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з приписів статті 19 частини 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона (відповідач) не дотримала вимоги закону про захист охоронюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, оскаржений наказ не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки він направлений на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам статті 22 Конституції України, а тому у суду маються достатні правові підстави для задоволення адміністративного позову в цій частині.

Зважаючи на те, що оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії та згідно з частиною першою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі його неправомірності, визнається судом протиправним і скасовується, суд вважає за необхідне, відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України на Південній залізниці №235 о/с по особовому складу від 22 березня 2016 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Полтава, з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів за п.64 "Г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 11 вересня 2015 року.

Доводи відповідача стосовно того, що 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України "Про національну поліцію" прикінцевими та перехідними положеннями якого, зокрема передбачено, повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з їх подальшою ліквідацією, а тому вимога ОСОБА_1 щодо її поновлення на посаді в ОВС не може бути виконана відповідачем, якого фактично ліквідовано, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи судом, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці не ліквідоване та не виключене з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а лише перебуває в стані припинення за рішенням засновників та утворено ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці.

До того ж, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачем не виконано, а отже трудові гарантії позивача були порушені.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 жовтня 2012 року по справі № у справі № 21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).

Крім того, відповідно до статей 105, 110 Цивільного кодексу України голова ліквідаційної комісії наділений усіма правами керівника, у тому числі правами щодо призначення та звільнення працівників юридичної особи, що ліквідується.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.93 № 110, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Із аналізу вказаних норм, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Таким чином, позивача слід поновити на посаді з дня, наступного за днем звільнення, тобто 09 листопада 2015 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_1 з 09 листопада 2015 року на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Полтава Управління МВС України на Південній залізниці.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду про поновлення капітана міліції ОСОБА_1 з 09 листопада 2015 року на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Полтава Управління МВС України на Південній залізниці підлягає негайному виконанню, оскільки на момент розгляду справи процедура ліквідації Управління МВС України на Південній залізниці не завершена, запис про припинення юридичної особи Управління МВС України на Південній залізниці не внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Вимога про "поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ, з можливістю проходження атестації до органів Національної поліції та займати відповідну посаду після виходу з декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку" є передчасною з огляду на наступне.

Судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може регулювати суспільні відносини на майбутнє.

Таким чином, суд не може поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ, з можливістю проходження атестації до органів Національної поліції та займати відповідну посаду після виходу з декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Крім того, вимоги стосуються Національної поліції, яка не є відповідачем у даній справі.

Завдання і предмет адміністративного судочинства обумовлюють більшість його особливостей, які відрізняють його від інших видів судочинства. Завдання відображає спрямованість адміністративного судочинства - його кінцеву мету, а предмет вказує на сферу правовідносин, на яку поширено юрисдикцію судів, що здійснюють адміністративне судочинство.

Зміст та спрямованість правосуддя, в тому числі і в адміністративній справі, випливають із головного обов'язку правової держави - утвердження і забезпечення прав та свобод людини. Призначенням судової влади є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

У контексті загального завдання судочинства завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак, необхідною передумовою захисту є те, щоб порушення цих прав, свобод чи інтересів відбулося у публічно-правових відносинах та виходило від суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України надає право кожній особі, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин, оскільки предметом судового захисту можуть бути лише реально порушені, невизнані чи оспорювані права, свободи чи інтереси суб'єктів публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вимог цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці про скасування наказу, поновлення на роботі - підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці про скасування наказу, поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці заступника начальника ГУНП в Харківській області полковника міліції ОСОБА_3 №235 о/с по особовому складу від 22 березня 2016 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці, з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів за п.64 "Г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.

Поновити капітана міліції ОСОБА_1 з 09 листопада 2015 року на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_1 з 09 листопада 2015 року на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський