Справа № 809/2553/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

31.05.2016 № К/800/54771/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
на постанову та ухвалуІвано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2015 р. Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015
у справі № 809/2553/15
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
До Державної податкової інспекції в м.Івано-Франківську Головного управління ДФС у Івано-Франківській області
проВизнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2015 р., яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в м.Івано-Франківську Головного управління ДФС у Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № 4603-25 від 21.05.2015 року на суму 31683,96 грн.; зобов'язання ДПІ утриматися від вчинення дій по нарахуванню встановлених податковим законодавством сум штрафів та пені у зв'язку з ненадходженням до бюджету сплачених позивачем 07.04.2015 року з рахунку публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» згідно з платіжним дорученням № 1 від 07.04.2015 року коштів в сумі 33500 грн.; зобов'язання відповідача вжити заходів щодо припинення податкової застави майна позивача і внесення про це інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна; зобов'язання ДПІ утриматися від вчинення дій з прийняття рішень про опис у податкову заставу майна позивача, яке перебуває в його власності, а також на інше майно, на яке платник податків набуде права власності у майбутньому в зв'язку з ненадходженням до бюджету сплачених позивачем 07.04.2015 року з рахунку ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» згідно платіжного доручення № 1 від 07.04.2015 року коштів в сумі 33500 грн.

Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, згідно з податковою декларацією № від 08.05.2015 року задекларував за І квартал 2015 року грошові зобов'язання на суму 31818,09 грн. з граничним терміном сплати грошового зобов'язання 20.05.2015 року. З урахуванням переплати станом на 30.04.2015 року в розмірі 134,13 грн. сума до сплати становила 31683,96 грн.

07.04. 2015 року позивач подав до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» платіжне доручення № 1 від 07.04.2015 року про перерахування з його рахунку № 3701 в місцевий бюджет м. Івано-Франківська на рахунок № 0002, призначення платежу: *101;, єдиний податок з фізичних осіб за І квартал 21015 року. Також судами встановлено, що на платіжному дорученні є відмітка банківської установи про дату його одержання, однак немає відмітки про дату його виконання.

З касаційної скарги позивача та матеріалів справи вбачається, що йому 20.04.2015 р. від працівників Банку стало відомо, що визначена сума коштів не місцевого бюджету не була перерахована в зв'язку з відсутністю коштів у банківській системі.

20 квітня 2015 року позивач подав до ДПІ заяву про звільнення його від відповідальності, у якій позивач довів до відома контролюючого органу про те, що ним згідно з платіжним дорученням № 1 від 07.04.2015 року проведено операцію по списання зі свого рахунку в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» коштів в сумі 33500 грн. на сплату грошових зобов'язань з єдиного податку за І квартал 2015 року, однак вказані кошти не були перераховані на бюджетний рахунок місцевого бюджету м. Івано-Франківська з вини банківської установи з причини відсутності вільних коштів.

Також судом встановлено, що по коду платежу 18050400, в 2014 році номер казначейського рахунку місцевого бюджету міста Івано-Франківська для сплати вказаного податку був 0002, який закрито, а в 2015 році - № 0002. Позивачем було подано платіжне доручення № 1 від 07.04.2015 року про перерахування коштів на невірний рахунок, а саме зазначено номер рахунку, який був дійсний в 2014 р.

У зв'язку з несплатою позивачем у встановлений законом граничний строк узгоджених грошових зобов'язань з єдиного податку за І квартал 2015 року, відповідачем сформовано податкову вимогу від 21.05.2015 р. № 4603-25 про сплату податкового боргу в розмірі 31683,96 грн. в тому числі основний платіж - 31683,96 грн., штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 0,00 грн., пеня - 0,00 грн.

Звертаючись до суду, позивач, посилаючись на приписи ст. 129 Податкового кодексу України, просив визнати вказану вимогу незаконною, оскільки ним було вчинено всіх від нього залежних дій, але кошти до бюджету не сплачені не з його вини, а з вини банку. Позивач стверджував, що він не може притягатись до будь-якої відповідальності без вини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що у податковій вимозі № 4603-25 від 21.05.2015 року не нараховувались будь-які штрафні санкції або пеня, які б свідчили про притягнення позивача до фінансової відповідальності за невчасну сплату грошового зобов'язання з єдиного податку за І квартал 2015 року, а лише основна сума податкового боргу у зв'язку з несплатою податкового зобов'язання, а тому вимога податкового органу про його сплату є законною.

Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанції є правильними, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, платіжне доручення банку про перерахунок коштів має відмітку банківської установи про дату його одержання, однак немає відмітки про дату його виконання, про що позивачу було завчасно повідомлено. Крім того, позивачем невірно зазначено номер казначейського рахунку, а також з 20.04.2015 р. (після повідомлення банком про не перерахування коштів) та до 20.05.2015 р. (закінчення граничного строку сплати податкового зобов'язання) позивач не вчиняв жодних дій щодо перерахунку податку.

Оскільки позивачем не сплачено самостійно задекларовані грошові зобов'язання з єдиного податку за І квартал 2015 року в розмірі 31683,96 грн. до 20 травня 2015 року включно, вказані зобов'язання, які самостійно узгоджені платником, з 21 травня 2015 року є податковим боргом в силу приписів п.п.14.1.175 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацом 1 п. 59.1 ст. 59 ПК України в разі, коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. При цьому, згідно з п. 59.4 цієї статті Кодексу, податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 59.3 ст. 59 ПК України передбачено, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Позивач доводить суду, що після прийняття банком розрахункового документу про перерахування податків до бюджету податкові зобов'язання вважаються виконаними і покладання відповідальності на платника податків є незаконним. Разом з тим, таке твердження не містить посилання на норми податкового законодавства та є вільним тлумаченням позивача, а жодних санкцій чи пені, як міра відповідальності, до позивача з боку відповідача не застосовувалась, а лише направлено вимогу про сплату суми податкового боргу, наявність якої підтверджена.

Згідно з п.п.129.6 Податкового кодексу України, - за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Зазначеною нормою права не встановлено, що платник податку звільняється від сплати податкового зобов'язання (боргу), а лише звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів, яка передбачена ст. ст. 126, 127 Податкового кодексу України, та не застосовувалась до позивача.

З таких підстав, суди правильно прийшли до висновку про відмову в задоволені інших позовних вимог про зобов'язання ДПІ утриматися від вчинення дій по нарахуванню встановлених податковим законодавством сум штрафів та пені у зв'язку з ненадходженням до бюджету сплачених позивачем 07.04.2015 року з рахунку публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» згідно з платіжним дорученням № 1 від 07.04.2015 року коштів в сумі 33500 грн.; зобов'язання відповідача вжити заходів щодо припинення податкової застави майна позивача і внесення про це інформації до Державного реєстру обтяжень рухомого майна; зобов'язання ДПІ утриматися від вчинення дій з прийняття рішень про опис у податкову заставу майна позивача, яке перебуває в його власності, а також на інше майно, на яке платник податків набуде права власності у майбутньому в зв'язку з ненадходженням до бюджету сплачених позивачем 07.04.2015 року з рахунку ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» згідно платіжного доручення № 1 від 07.04.2015 року коштів в сумі 33500 грн.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для відмови у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судами апеляційної та першої інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2015 р.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
М.В.Сірош