Справа № 761/18748/16-а
Суддя: Осаулов А. А.
Дата ухвалення: 2016-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/284/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Осаулова А.А.

при секретарі Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату довічного грошового утримання судді у відставці, -

В С Т А Н О В И В:

у травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва, у якому просив з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.06.2016 року, визнати відмову відповідача у призначенні щомісячного довічного грошового утримання протиправним та зобов`язати його призначити, нарахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % відповідно до довідки Вищого господарського суду України № 09.01-27/399 від 24.11.2015 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці, починаючи з 24.11.2015 року без обмежень максимальним розміром, незалежно від заробітку (прибутку) одержуваного ним, здійснюючи перерахунок призначеного щомісячного грошового утримання у разі зміни грошового утримання судді, що працює на посаді, яку займав ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що починаючи працювати на посаді судді з серпня 1979 року і маючи відповідний стаж роботи більше 29 років, згідно зі ст. 120 Закону України № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", викладеного в новій редакції згідно Закону України від 12.02.2015 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", він звернувся із заявою про відставку до Вищої ради юстиції України, і постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788-VIII його звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з виходом у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

За наказом голови Вищого господарського суду України від 18.11.2015 р. № 420-к його звільнено із займаної посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з прийняттям відповідної постанови Верховною Радою України, з 23.11.2015 року. 30.11.2015 року, дотримуючись Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 200/14891, він звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Між тим, рішенням Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва № 21512/06 від 02.12.2015 йому відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. №213-VIII.

Вважаючи, що вказане рішення відповідача порушує його конституційні права, як судді у відставці, суперечить конституційним нормам - ст. ст. 8, 21, 22, 126 Конституції України позивач просив при розгляді справи застосувати зазначені вище норми, як норми прямої дії та постановити судове рішення про задоволення позову.

Протокольною ухвалою суду від 17.06.2016 року в судовому засіданні сторону відповідача Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва було замінено на Центральне об`єднанне управлінням Пенсійного фонду України у м.Києві, оскільки первісний відповідач був реорганізований шляхом злиття на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1055 "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України", на виконання рішення Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва №21512/06 від 02.12.2015 року.

В судовому засіданні позивач позивні вимоги із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.06.2016 року підтримав та просив її задовольнити з врахуванням рішення Коституційного суду України від 08.06.2016 року у справі №1-8/2016 щодо щомісячного довічного утримання суддів у відставці.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав надані ним суду письмові заперечення, у яких з посиланням на приписи п. 5 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, за яким у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статут народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, зазначив, що відмова у призначенні довічного грошового утримання на його думку є такою, що відповідає нормам чинного законодавства, тому підстав для призначення пенсії позивачу згідно Закону «України «Про судоустрій і статус суддів» немає.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд дійшов висновку, що вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За наявними у справі документами встановлено, що позивач працював у суді першої інстанції народного судді Шевченківського районного народного суду м. Києва з 25.02.1980 року, а з 08.07.1987 року позивача обрано членом Київського міського суду, де він працював до звільнення його з цієї посади постановою Верховної Ради України від 24.02.1994 року № 4012-XII у зв'язку з переведенням на іншу роботу, а саме призначення суддею Вищого арбітражного суду України постановою Верховної Ради України від 17.12.1994 року № 3742-ХІІ.

Постановою Верховної Ради України від 05.03.1996 року № 76/96 - ВР позивача звільнено з посади судді Вищого арбітражного суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку, що мало своїм наслідком нарахування та виплату йому довічного грошового утримання судді у відставці за наказом Вищого арбітражного суду України № 47-К від 12.03.1996 року.

Постановою Верховної Ради України від 28.11.2002 року № 335-ІV позивача повторно обрано на посаду судді Вищого господарського суду України, з якої його звільнено постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VIII у зв'язку з поданням заяви про відставку.

При зверненні до первісного відповідача УПФУ в Шевченківському районі м.Києва позивач отримав відмову від 02.12.2015 року, яка обґрунтована тим, що позивач має право лише на отримання пенсії за віком за Законом України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», оскільки з 01.06.2015 року пенсії на умовах і в порядку ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» не призначаються і не перераховуються з врахуванням дії п.5 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.

За вказаним Законом - у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статут народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Між тим, суд не погоджується з викладеною відповідачем позицією та вважає її такою, що не виповідає вимогам законодавства з огляду на наступне.

Так, за умовами ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України у п. 9 ч. 5 цієї статті передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку.

Виходячи з аналізу законодавства та змісту поняття «право судді на відставку» його слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки.

Таким чином право судді на відставку, передбачене у п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України означає одночасне поєднання двох складових: по-перше, припинення суддівських повноважень та по-друге - призначення належного матеріального забезпечення. Відтак пенсія за віком, призначена на загальних підставах, не є таким матеріальним забезпеченням.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді і виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, виступаючи фінансовою гарантією суддівської незалежності.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 № 4-рп/2007 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України "Про статус суддів". Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується з ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 3.06.2013 №3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п'ятої статті 138 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 8 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», стаття 2 Закону України №3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»; абзац другий пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону № 3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України від 3.06.2013 №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 1.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 22.05.2008 №10-рп/2008, а також те, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону № 2453, законами України. Законодавець може передбачати випадки припинення призначення та виплати (або часткової виплати) щомісячного грошового утримання суддів, але тільки з підстав, що прямо впливають на статус суддів (набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді або припинення відставки у зв'язку з повторним обранням на посаду судді тощо).

Тобто, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень /суддівська винагорода/, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку /пенсія/ чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці /щомісячне довічне грошове утримання/.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Пунктом 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Згідно ч. 1 ст. 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. У п. п. 8, 11 ч. 4 ст. 48 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII зазначено, що незалежність судді у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням та правом судді на відставку.

Крім того, ч. 6 ст. 48 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України (ст. 22) гарантій незалежності судді.

28.03.2015 набрав чинності Закон України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Частина третя статті 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Між тим, за висновками Конституційного Суду України у справі № 1-8/2016 від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді з 80 до 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також при виключенні положення, згідно з яким за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання судді збільшується на два відсотки від розміру його заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, відбулося зниження рівня матеріального забезпечення судді у відставці і як наслідок - гарантій незалежності такого судді, що може впливати на здійснення справедливого правосуддя та реалізацію права кожного на захист судом. Виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів. Таку ж правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 (пункти 5, 7 мотивувальної частини) при розгляді питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону N 2453.

Отже, суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання).

Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону N 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють.

Передбачене у пункті 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213 скасування щомісячного довічного грошового утримання нівелює сутнісний зміст права судді на відставку, а тому за висновками Конституційного Суду України у справі № 1-8/2016 ці положення Закону N 213 в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону N 2453 не відповідають частині першій, пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

З огляду на наведені вище мотиви та зазначивши, що Конституційний Суд України вже визнавав неконституційними положення законів України щодо зниження розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позбавлення суддів можливості подальшого перерахунку розміру такого утримання; припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання на період роботи суддів у відставці на певних посадах, а також встановлення максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання (пункт 2 резолютивної частини Рішення від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013), закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції і приймаючи Закон № 213, Закон № 911 та вносячи ними зміни до Закону № 2453, Верховна Рада України порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України, Конституційний Суд України своїм рішенням від 8.06.2016 року визнав таким, що не відповідають Конституції України положення:

- частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII;

- пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Вважаючи за необхідне визначити порядок виконання свого рішення від 08.06.2016 року Конституційний суд вказав, що частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання"; абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, а саме: "Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку"; не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно із ст. 124 Конституції України, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Конституції України з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду Україн визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо було порушена встановлена Конституцією України процецура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтерес фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів держави влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владні управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідач не надав суду достатніх і беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача та, виходячи з встановлених обставин справи, вважає наявними законні підстави для задоволення вимог позивача шляхом зобов'язання Центральне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання з розрахунку 90 відсотків відповідно до довідки Вищого Господарського суду України від 24.11.2015 року №09.01-27/399, починаючи з 24 листопада 2015 року, без обмеження граничного розміру щомісячного грошового утримання, незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею ОСОБА_1 після виходу у відставку, здійснюючи перерахунок призначеного грошового утримання у разі зміни грошового утримання судді, працюючого на посаді судді Вищого Господарського суду України.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду в частині здійснення призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

У зв'язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп., відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 6, 8, 19, 21, 22, 46, 55, 58, п.14 ч 1 ст. 92, 126 Конституції України; рішень Конституційного Суду України: від 20.03.2002 № 5-рп/2002; від 1.12.2004 №19-рп/2004; від 11.10.2005 №8-рп/2005; від 18.06.2007 № 4-рп/2007; від 22.05.2008 № 10-рп/2008; від 3.06.2013 № 3-рп/2013; від 8.06.2016 № 4-рп/2016 ст.ст.141, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 192-VIII; ст.ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, ст. 183-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити, нарахувати та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання - задовольнити.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, - протиправною.

Зобов'язати Центральне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання з розрахунку 90 відсотків відповідно до довідки Вищого Господарського суду України від 24.11.2015 року №09.01-27/399, починаючи з 24 листопада 2015 року, без обмеження граничного розміру щомісячного грошового утримання, незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею ОСОБА_1 після виходу у відставку, здійснюючи перерахунок призначеного грошового утримання у разі зміни грошового утримання судді, працюючого на посаді судді Вищого Господарського суду України.

На підставі п.1,2 ч.1 ст.256 КАС України присудження щомісячного довічного грошового утримання в межах суми стягнення за один місяць виконати негайно.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі - 551 грн. 21 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: (