Справа № 2-а-12086/08/1570
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2010-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2010 р.Справа № 2-а-12086/08/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

при секретарі Криульовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2009 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Військового місцевого суду Одеського гарнізону про визнання дій неправомірними, зобовязання виділити кошти та нарахувати і виплатити заборгованість по грошовому забезпеченню, -

В С Т А Н О В И Л А:

24.11.2008 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Військового місцевого суду Одеського гарнізону, в якому просив визнати неправомірними дії (бездіяльність) Державної судової адміністрації України та військового місцевого суду Одеського гарнізону, повязані з невиплатою йому грошового забезпечення за червень грудень 2005 року, поновити його порушені права на отримання з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року заробітної плати відповідно до вимог ч.3 ст.11, ч.2 ст.44 Закону України "Про статус суддів", зобов'язати ДСА України виділити військовому місцевому суду Одеського гарнізону кошти в сумі 114 524 грн. 13 коп.; зобов'язати військовий місцевий суд Одеського гарнізону нарахувати та виплатити йому заборгованість по грошовому забезпеченню та щорічного грошового утримання за червень - грудень 2005 року у розмірі 114 524 грн. 13 коп.

05.12.2008 року Голова військового місцевого суду Одеського гарнізону подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з підстав, зазначених в адміністративному позові, але при обов'язковій умові розподілу Державною судовою адміністрацією України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції, невиплаченого позивачу грошового забезпечення на рахунок військового місцевого суду Одеського гарнізону.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2009 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: зобов'язано Державну судову адміністрацію України виділити військовому місцевому суду Одеського гарнізону 102 438, 98 грн. для фінансування виплати ОСОБА_1, зобов'язано військовий місцевий суд Одеського гарнізону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по грошовому забезпеченню за червень - грудень 2005 року у розмірі 102 438, 98 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ДСА України 04.12.2009 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні представник Державної судової адміністрації України підтримав свою апеляційну скаргу і просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2009 року та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ відповідача в підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2005 році ОСОБА_1 працював на посаді судді військового апеляційного суду Південного регіону і, відповідно до ст. 43 Конституції та Закону України «Про статус суддів», мав право на належне матеріальне та соціальне забезпечення. На вказану посаду його було обрано безстроково Постановою Верховної Ради України №57-IV від 04.07.2002 року (а.с.8).

З 06 липня 2006 року, відповідно до Указу Президента України, військовий апеляційний суд Південного регіону ліквідовано. При цьому, Державною судовою адміністрацією України правонаступником військовою апеляційного суду Південного регіону по фінансовому забезпеченню визначено військовий місцевий суд Одеського гарнізону.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з вимог ч.4 ст.43 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, також суд керувався ст.ст.42 - 45 Закону України "Про статус суддів", відповідно до яких матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді. Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності суддів.

Із врахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, обґрунтовано прийняв рішення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 22 Конституції України - права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, також відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень та з метою, з якої це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Матеріальне та соціально - побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді (ст.ст. 42-45 Закону України "Про статус суддів"). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді.

Частиною другою статті 44 Закону України "Про статус суддів" передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про статус суддів" зазначено, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 5 цього Закону визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів.

Як було встановлено, Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року прийнято Постанову №514 "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступників Голови Верховного Суду України", якою надана зворотня дія в часі - набрання її чинності з 1 червня 2005 року.

На підставі цього нормативного акту з 01 червня 2005 року зазначеним особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. Що ж стосується суддів загальних судів, до яких відповідно до ст.19 Закону України "Про судоустрій України" належать і військові суди, то лише 03 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №865 "Про оплату праці суддів", якою підвищено суддям посадові оклади пропорційно до окладів Голови та заступників Голови Верховного Суду України, однак, набрання чинності цієї постанови було визначене на майбутнє - з 01 січня 2006 року (п.5 цієї постанови).

Отже, з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року оклади суддів апеляційних та місцевих загальних судів були меншими та не відповідали відсотковому співвідношенню новому розміру окладу Голови ВСУ, зокрема оклади суддів апеляційного суду Південного регіону, про що були наданні відповідні розрахунки бухгалтерії суду за червень - грудень 2005 року.

Із врахуванням викладеного, судова колегія вважає, що оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 було порушено право суддів на оплату праці з 01 червня 2005 року, то воно підлягає захисту та відновленню згідно з принципами верховенства права, рівності, справедливості та законності, тому суд 1-ї інстанції законно та обгрунтованно дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги Державної судової адміністрації України, оскільки вони суперечать нормам Конституції України про недопустимість звуження змісту на обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Тому, судова колегія приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, судова колегія, діючи відповідно до вимог ст.200 КАС України, не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2009 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Військового місцевого суду Одеського гарнізону про визнання дій неправомірними, зобовязання виділити кошти та нарахувати і виплатити заборгованість по грошовому забезпеченню - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Осіпов Ю.В.

Судді: Золотніков О.С.

ОСОБА_2