Справа № 802/661/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 червня 2016 р. Справа № 802/661/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Рябцуна С.В.

представника третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фермерського господарства "Лестиш" про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_4 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання неправомірною відмову та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є членом Фермерського господарства "Лестиш", яке використовує на правах довгострокової оренди його засновника ОСОБА_5 земельну ділянку площею 14,84 га ріллі, на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. 16.07.2015 року загальними зборами ФГ "Лестиш" прийнято рішення про розпаювання зазначеної вище земельної ділянки між його членами, у розмірах земельної частки (паю) члена сільгосппідприємства, розташованого на території Богданівського сільської ради. Зокрема їй було виділено частку розміром 3,24 га. В подальшому, 14.11.2015 року вона звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3,24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність, як члену ФГ "Лестиш". Проте листом від 28.12.2015 року №ДС-31-2-7777.32-14674/19-15 їй було відмовлено у наданні такого дозволу із посиланням на невідповідність поданої нею заяви та доданих до неї документів вимогам статей 118 та 122 ЗК України, а саме - ненадання документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Позивач ОСОБА_4 вважаючи дане рішення протиправним, звернулася до суду з даним адміністративним позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову, що викладена у листі від 28.12.2015 року №ДС-31-2-7777.32-14674/19-15, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні ОСОБА_4 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3,24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність (приватизації) як члену фермерського господарства, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, та складається з земель, які були надані згідно Договору оренди № 741 від 03.10.2014 року для створення фермерського господарства "Лестиш" ОСОБА_5, кадастровий номер НОМЕР_1;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_4 дозвіл, згідно поданої нею заяви від 11.11.2015 року, на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3,24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність (приватизації) як члену фермерського господарства, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, та складається з земель, які були надані згідно Договору оренди № 741 від 03.10.2014 року для створення Фермерського господарства "Лестиш" ОСОБА_5, кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалою від 23.05.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Фермерське господарство "Лестиш".

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Аналогічно підтримав заявлені позовні вимоги і представник третьої особи - ФГ "Лестиш", який, окрім іншого, подав суду заяву про визнання позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, які передбачені Земельним кодексом України, а тому правомірно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що на підставі договору оренди №741 від 03.10.2014 року гр. ОСОБА_5 надана в строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства із земель запасу Богданівської сільської ради (за межами населеного пункту), Липовецького району Вінницької області, площею 14,8400 га - ріллі, кадастровий номер НОМЕР_1, терміном на 25 років.

В подальшому, 12.02.2015 року, ОСОБА_5, як засновником, було створено та зареєстровано Фермерське господарство "Лестиш" (номер запису 1 000733), яке використовує на правах довгострокової оренди його засновника вищевказану земельну ділянку площею 14,84 га на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Згідно п. 1.2 наявного у матеріалах справи статуту ФГ "Лестиш", засновником господарства є ОСОБА_5, а членами господарства, згідно п. 1.3. цього статуту - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Встановлено, що 16.07.2015 року загальними зборами ФГ "Лестиш" прийнято рішення про розпаювання зазначеної вище земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) між його членами у розмірах земельної частки (паю) члена с/г підприємства.

При цьому, згідно протоколу №3 загальних зборів ФГ "Лестиш", ОСОБА_4, якій належить 5% статутного капіталу господарства, було виділено земельну ділянку площею 3,24 га, що відповідає розміру земельної частки (паю) члена сільгосппідприємства, розташованого на території відповідної сільської ради.

З метою приватизації розпайованої земельної ділянки ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою від 14.11.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,24 га задля її безоплатної передачі у приватну власність, як члену ФГ "Лестиш".

За результатами розгляду даної заяви, листом №ДС-31-2-7777.32-14674/19-15 від 28.12.2015 року позивачу була надана відповідь про відмову у наданні такого дозволу, оскільки ОСОБА_4 не було надано документів, що б підтверджували досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, які необхідні для отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернулась до суду за даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Громадянам для ведення фермерського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (пункт "а" частини 3 статті 22 ЗК України).

Частиною 1 статті 116 ЗК України, зокрема, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, а згідно частини 2 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно статті 32 ЗК України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України регулюються Законом України "Про фермерське господарство" від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі - Закон № 973-IV).

Право члена фермерського господарства на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок (приватизація) також визначене статтею 13 зазначеного Закону.

Зокрема, згідно частини 2 ст. 13 Закону № 973-IV, зміст якої відповідає положенням ч. 1 ст. 32 ЗК України, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Тобто, із системного аналізу ч. 1 ст. 32 ЗК України, ч. 2 ст. 13 Закону № 973-IV можливо зробити висновок, що право члена фермерського господарства на приватизацію земельної ділянки напряму пов'язане із умовою попереднього отримання цією особою (членом) відповідної земельної ділянки у користування.

В той ж час особливості, тобто порядок та процедура безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, слугувало не надання ОСОБА_4 документів, що б підтверджували досвід її роботи у сільському господарстві або наявність у неї освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, наявність яких є необхідною умовою для отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

У свою чергу обґрунтовуючи протиправність вказаної відмови представник позивача звертає увагу суду на те, що у поданій заяві позивач не просила надавати землю для ведення фермерського господарства чи то будь-яких інших цілей, як то передбачено ч. 6 ст. 118 ЗК України, а намагалась реалізувати право на безоплатну приватизацію використовуваної нею як членом фермерського господарства попередньо наданої земельної ділянки. Тому вважає, що досвід роботи у сільському господарстві або аграрна освіта для приватизації землі в такому порядку не потребується, оскільки фермерське господарство ведеться ще з 2014 року, а земельна ділянка площею 14,84 га використовується позивачем разом з іншими членами ФГ "Лестиш".

Надаючи оцінку вищезазначеним доводам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відмова відповідача у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки мотивована недотриманням з боку позивача установленого порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме неподанням усіх передбачених ч. 6 ст. 118 ЗК України документів.

У той же час сторонами не звернуто увагу на спосіб реалізації позивачем відповідного права, передбаченого ст. 32 ЗК України, ст. 13 Закону № 973-IV та умови його реалізації.

Вказані норми, які надають можливість членам фермерських господарств приватизувати земельні ділянки, не є самостійним правовим інститутом набуття у власність земельних ділянок громадянами, а нерозривно пов'язані із членством цієї особи у фермерському господарстві та попереднім отриманням цією особою у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства, а тому механізм реалізації такого права повинен відбуватися з урахуванням загальних особливостей та порядку безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом.

Такі особливості полягають у тому, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться лише один раз по кожному виду використання; здійснюється у межах норм, визначених цим Кодексом; з застосуванням порядку, передбаченого ст. 118 ЗК, тощо.

Представник позивач у судовому засіданні категорично заперечував ту обставину, що земельну ділянку, на яку претендує позивач, остання просила надати саме для ведення фермерського господарства. Разом із тим пояснити для яких цілей використання ОСОБА_4 бажає отримати відповідну частку землі представник позивача не зумів.

Відповідач же, розглядаючи клопотання позивача, зважив, що земельна ділянка розміром 3,24 га, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, має використовуватись позивачем для ведення фермерського господарства, у зв'язку з чим застосував положення ч. 6 ст. 118 ЗК України.

Суд погоджується із таким висновком відповідача враховуючи те, що статтею 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З аналізу зазначених положень слідує, що Законом передбачена можливість безоплатної передачі у власність громадян земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, при цьому призначення земельної ділянки прямо залежить від її особливостей таких як площа, розташування, тощо.

В даному ж випадку із матеріалів справи слідує, що позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,24 га, яка виділена їй рішенням загальних зборів ФГ "Лестиш", що відповідає розміру земельної частки (паю) на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області згідно довідки Відділу Держземагентства у Липовецькому районі від 01.07.2015 року №14-280.1-2459/2-15.

Разом із тим, виходячи із аналізу положень 121 ЗК України та первинного призначення земельної ділянки площею 14,84 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка була передана ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства, а також враховуючи особливості виділеної ОСОБА_4, внаслідок її розпаювання, земельної ділянки площею 3,24 га, остання не могла бути об'єктом безоплатної передачі у власність для іншого призначення, аніж ведення фермерського господарства.

Наведене також підтверджується і тим, що сама процедура розпаювання наданої ОСОБА_5 для створення фермерського господарства земельної ділянки, згідно інформації, що міститься в протоколі № 3 загальних зборів членів ФГ "Лестиш" від 16.07.2015 року, проводилась згідно п. 5 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в діючій на той час редакції), яка мала назву "Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства".

Тобто позивач претендувала на земельну ділянку площею 3,24 га не інакше, як для ведення фермерського господарства.

Таким чином враховуючи приписи ч. 6 ст. 118 ЗК України, надання особам у власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства за відсутності документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, не допускається.

В процесі розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_4 таких документів не надала, та відповідним вимогам (щодо досвіду роботи чи освіти) не відповідає.

Оскільки діючим земельним законодавством не передбачено іншого механізму отримання безоплатно у власність земельних ділянок відповідного цільового призначення, підстав для надання Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не було.

За вимогами частини 4 статті 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування усіх обставин у справі. Тобто суд розглядаючи справу та застосовуючи принцип офіційного з'ясування обставин справи не обмежений виключно доводами позивача чи запереченнями відповідача, а й зобов'язаний дослідити і інші обставини, що так чи інакше пов'язані із предметом спору та існуючими правовідносинами між сторонами.

Як уже наголошувалось судом вище приватизація земельних ділянок членами фермерського господарства можлива громадянами України - членами фермерських господарств за наявності у них відповідного права (ч. 1 ст. 32 ЗК України, ст. 13 ЗУ "Про фермерське господарство") та в передбаченому законом порядку (ст. 118 ЗК України). Оскаржувану відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідач прийняв з мотивів недотримання позивачем відповідного порядку.

Проте суд вважає за необхідним з'ясувати також і обставини, що пов'язані із виникненням у осіб - членів фермерських господарств права на безоплатну приватизації земельних ділянок, яке передбачене ч. 1 ст. 32 ЗК України та ч. 2 ст. 13 ЗУ "Про фермерське господарство".

Так, за змістом вищезазначених норм членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Вказані положення дають підстави для висновку, що безоплатна приватизація земельних ділянок можлива лише тими особами - членами фермерського господарства, яким вона попередньо була передана у користування.

В даному випадку земельна ділянка площею 14,84 га ріллі, на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_1, була передана у користування гр. ОСОБА_5 (в подальшому як засновнику та діючому члену ФГ "Лестиш") згідно договору оренди № 741 від 03.10.2014 року. Вказане речове право зареєстроване за ОСОБА_5 10.10.2014р. та згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 07.05.2016 року таке право не є припиненим.

Жодної земельної ділянки позивачу ОСОБА_4 у користування надано не було, а тому в останньої відсутнє і право на безоплатну приватизацію виділеної частки земельної ділянки площею 3,24 га.

На переконання суду за одним лише статусом члена фермерського господарства позивач не вправі претендувати на набуття права власності на земельну ділянку, яка, по перше, йому у користування не надавалася, а по друге - з недотриманням передбаченого законом порядку. Така оцінка положень згаданих вище правових норм робить логічною позицію законодавця яким визначено чіткий механізм і підстави набуття та реалізації права громадян на безоплатну приватизацію земельних ділянок.

Крім того суд вважає безпідставними посилання представника позивача та третьої особи на лист-роз'яснення Держінспекції з контролю за використанням і охороною земель від 14.05.2009р. №6-8-1412/557, оскільки таке роз'яснення не є нормативним документом та не встановлює жодних прав та обов'язків для сторін спору, а лише свідчить про певну позицію відповідного органу (який на даний час є ліквідованим), висловлену за результатами розгляду звернення іншої особи.

Наведені вище обставини у своїй сукупності дають можливість суду дійти висновку, що підстав для надання позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідача не було.

За таких обставин у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович