Справа № 815/2221/16
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2221/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко О.А.

секретаря судового засідання Соколова М.С.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 (згідно ордеру та витягу з договору),

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування висновку та рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 12.05.2016 року (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.04.2016 року про скасування дозволу на міграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.04.2016 року №5/3-263899 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 1653,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2002 році позивач разом із родиною, прибули до України з м. Нижній Тагіл Свердловської області ОСОБА_4 Федерації з метою постійного проживання. Імміграція, вказує позивач, викликана тим, що її син - ОСОБА_5 страждав на хронічну хворобу верхніх дихальних шляхів і лікарі категорично рекомендували, задля його спасіння, змінити місце проживання, обравши територію регіону, близького до моря. По приїзду до Одеської області, сімя позивача придбала будинок за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с.Малодолинське, вул.Зарічна, буд.24, влаштувалися на роботу, ОСОБА_5 влаштували до дитячого садка. З 19 лютого 2003 року місце проживання та реєстрації ОСОБА_1 є адреса: Одеська область, м.Іллічівськ, с.Малодолинське, вул.Зарічна, буд.24, яка, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України є також місцем проживання неповнолітнього сина позивача. У звязку із наданням дозволу на імміграцію в Україну, зазначає позивач, 24 грудня 2004 року вона з сімєю отримали посвідки на постійне проживання безстроково серії ОД №10456/04 та серії ОД №І 0457/04. У звязку із закінченням сином ЗОШ та складання зовнішнього незалежного оцінювання, 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою щодо документування посвідкою на постійне проживання по досягненню 16-річного віку її неповнолітнього сина - громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. В ході розгляду заяви, вказує позивач у своєму адміністративному позові, головним спеціалістом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області ОСОБА_6 проведена додаткова перевірка законності отримання дозволу позивачем на імміграцію в Україну, за результатами проведення якої, згідно висновку Головного управління ДМС України в Одеській області від 27 квітня 2016 року прийнято рішення про: скасування дозволу на міграцію в Україну - громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1; визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні серії ОД №10456/04 виданої 24.12.2004 року; повідомлення територіального підрозділу ДМС України в Одеській області за місцем реєстрації - громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 про скасування дозволу на імміграцію для прийняття рішення стосовно реєстрації місця проживання; анулювання в національному паспортному документі - громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 штампу «Дозволено постійне проживання в Україні» тощо. Рішенням Головного управління ДМС України в Одеській області від 27 квітня 2016 року №5/3-263899, на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», скасовано дозвіл на міграцію - ОСОБА_1.

ОСОБА_1 у своєму адміністративному позові стверджує, що відповідачем, в порушення норм чинного законодавства, скасовано дозвіл на її імміграцію в Україну та визнано недійсною посвідку на постійне місце проживання в Україні серії ОД №10456/04 видану 24.12.2004 року, зважаючи, що на момент її видачі, на думку позивача, виконані всі вимоги стосовно отримання посвідки, неправдиві відомості не надавалися та з 2002 року по сьогоднішній час позивач разом із своїм чоловіком та сином постійно проживають на території України, а саме в м.Іллічівську (наразі - Чорноморськ), с.Малодолинське Одеської області.

Крім того, вказує позивач, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 26.04.2016 року, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 на території України, а саме в м.Іллічівську (наразі - Чорноморськ), с.Малодолинське Одеської області в період з 2002 року по сьогоднішній час.

У мотивуючій частині оскаржуваного висновку Головного управління ДМС України в Одеській області від 27 квітня 2016 року, зазначає позивач, що: «... на момент надання дозволу на імміграцію та на теперішній час жодної з підстави для імміграції в Україну, передбаченої статтею 4 Закону України «Про імміграцію» заявниця не мала».

Дозвіл на імміграцію, стверджує ОСОБА_1 був наданий їй у 2004 році при відсутності будь - яких протиправних дій зі сторони останньої. Скасування цього дозволу у 2016 році, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують станом на 2016 рік, суттєво порушують права позивача, оскільки вона має передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, а також таке скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для неї при відсутності будь-якої вини у виниклих обставинах.

Крім того, вказує позивач, скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки не тільки для ОСОБА_1, а й для її неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який перебуває на її утриманні, потребує допомоги, навчається у школі та наразі має проходити зовнішнє незалежне оцінювання для вступу до вищого навчального закладу, тому рішення про скасування посвідки на постійне проживання порушує не лише права позивача, але й права та інтереси її сина.

При цьому, зазначає позивач у своїх поясненнях, ні Закон України «Про імміграцію», ні будь-який інший Закон України не передбачає такої підстави для скасування дозволу на імміграцію, як виявлення органами Державної міграційної служби України своєї помилки через 12 років після видачі дозволу на міграцію та посвідки на постійне проживання безстроково компетентним органом - ВГІРФО УМВС України в Одеській області.

З огляду на вищенаведене, а також з посиланням на положення ст.ст. 2, 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 1, 12, 13 Закону України «Про імміграцію», ст.ст. 8, 11, 13 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 9,19 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.13, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 20.11.2013 року «Рисовський проти України» (заява №29979/04), позивач вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові та у поясненнях на заперечення відповідача (т.1 а.с.5-10, 140-143).

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (т.1 а.с.80-82), в яких зазначено, що 15.02.2016 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшла заява громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 щодо документування посвідкою на постійне проживання по досягненню 16-річного віку її неповнолітнього сина - громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. В ході розгляду заяви співробітником відділу була проведена додаткова перевірка законності отримання дозволу на імміграцію в Україну. 18.10.2002 року до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо залишення в Україні на постійне проживання. Після розгляду матеріалів та отримання відповідей з боку СБУ та УІТ, 27.11.2002 року ВГІПІС УМВС України в Одеській області, керуючись статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», громадянці РФ Тюленевій ОСОБА_8 надано дозвіл на імміграцію в Україну. 26.11.2002 року ВГІПІС УМВС України в Одеській області громадянка РФ ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 3471/02 терміном дії до 26.11.2004 року. 24.12.2004 року ВГІПІС УМВС України в Одеській області громадянка РФ ОСОБА_1 документована безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 10457/04, за якою вона зареєстрована на теперішній час в с. Малодолинське, м. Іллічівськ, Одеської області. Відповідно до висновку у справі, вказує відповідач у своїх запереченнях, дозвіл на імміграцію в Україну іноземки було надано згідно ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», проте Закон України «Про імміграцію» набув чинності 07.08.2001 року та діє до теперішнього часу, тому надання дозволу на імміграцію позивачці в 2002 році на підставі ст. 3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є порушенням вимог міграційного законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, стверджує відповідач у своїх запереченнях, підстав для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_9 - не існувало та не існує на теперішній час.

Разом з цим, відповідач вказує, що питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах ненаданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

З урахуванням вищенаведеного та з посиланням на положення п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого Постановою КМУ від 26.12.2002 №1983, ст.ст. 12, 14 Закону України «Про імміграцію», відповідач стверджує, що оскаржувані рішення з додержанням приписів чинного законодавства, а також з урахуванням усіх дійсних обставин справи, в звязку із чим відсутні підстави для їх скасування.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях до адміністративного позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

27 квітня 2002 року громадянка ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7, після укладення якого позивачу присвоєна фамілія ОСОБА_1 (т.1 а.с.13).

У громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7 є син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.14).

Як встановлено судом зі слів позивача, у 2002 році, вона разом із родиною у складі: чоловіка - громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7 та сина - ОСОБА_5 прибули до України з м.Нижній Тагіл Свердловської області ОСОБА_4 Федерації з метою постійного проживання, оскільки син позивача страждав на хронічну хворобу дихальних шляхів та для покращення самопочуття якого, лікарі рекомендували змінити місце проживання, обравши територію, яка близька до моря.

18 жовтня 2002 року громадянка ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 разом із чоловіком громадянином ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7 подали до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській Області заяву про залишення в Україні на постійне місце проживання (т.1 а.с.90).

Разом із вищевказаною заявою-анкетою було надано наступні документи:

- копія національного паспорту громадянки ОСОБА_4 Федерації № НОМЕР_1 виданого 31.05.2001 року Ленінським РВВС м. Ніжнєго Тагіла, Свердловської області;

- копія свідоцтва про народження неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 серії І-АИ №634548;

- копія свідоцтва про шлюб серії І-АИ №538930;

- договір купівлі-продажу будинку по вулиці Зарічна, 24. с. Малодолинське, м.Іллічівськ, Одеської області;

- листок вибуття;

- заява на реєстрацію місця проживання в Україні;

- медична довідка;

- нотаріально засвідчена згода на реєстрацію місця проживання в будинку;

- рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради щодо реєстрації місця проживання заявників у власному будинку;

- довідка про працевлаштування ОСОБА_7 в ЧП «Малахіт».

Вищевказані документи наявні в матеріалах справи «На постійне місце проживання в Україні громадян ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7 та ОСОБА_1», копія якої міститься в матеріалах даної адміністративної справи (т.1 а.с.84-134).

27 листопада 2002 року, старший інспектор відділу ГПІС УМВС України в Одеській області, розглянувши матеріали про залишення на ПМЖ позивача та її чоловіка складено висновок з якого вбачається, що інспектор, керуючись положеннями ст.12 Закону України «Про правовий статус іноземців» вважав за можливе вирішити позитивно питання про видачу тимчасової посвідки на проживання в Україні, як громадянам ОСОБА_10 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.116).

04 січня 2002 року громадянка ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 разом із чоловіком громадянином ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_7 подали до ВГІРФО УМВС України в Одеській області заяви про видачу посвідки на постійне місце проживання (т.1 а.с.122-123, 126-127).

26 листопада 2002 року вищевказані громадяни ОСОБА_4 Федерації були документовані безстроковими посвідками на постійне проживання, якими вони зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_7.

09 березня 2005 року ОСОБА_1 видана картка фізичної особи-платника податків (т.1 а.с.12).

З пояснень позивача судом встановлено, що 15.02.2016 року ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області щодо документування посвідкою на постійне місце проживання її сина громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказана обставина відповідачем не заперечується.

В ході розгляду вищевказаної заяви, головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеські області проведена перевірка за результатом якої 27.04.2016 року останнім складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 (т.1 а.с.39-41, 131-134).

Відповідно до вищевказаного висновку, згідно вимог п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 скасовано. Посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №10457/04 видану 24.12.2004 року визнано недійсною. Повідомлено територіальний підрозділ ДМС України в Одеській області за місцем реєстрації громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, про скасування дозволу на імміграцію для прийняття рішення стосовно реєстрації місця проживання. В національному паспорті громадянки ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 штамп «Дозволено постійне проживання в Україні» анульовано. Про прийняте рішення проінформовано Управління режиму та перепускного контролю Державного контролю України.

27 квітня 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №5/3-263899 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» (т.1 а.с.42,134), копію якого отримала позивач 27.04.2016 року про що свідчить її підпис.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001, відповідно до ст.3 якого, правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз.6 ст.1 Закону, посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, проаналізувавши зазначене положення Закону, можна дійти висновку, що п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є відсилочною нормою, а саме, при посиланні на нього має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст.12 Закону України «Про імміграцію», проте відповідачем, при винесенні оскаржуваного рішення, цього зроблено не було.

Разом з тим, у спірному рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 не зазначено, у зв'язку з якими саме обставинами та на підставі яких саме законів України позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, зважаючи на те, що сам дозвіл на імміграцію був наданий позивачу у 2001 році при відсутності будь-яких протиправних дій з її сторони.

Більш того, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач разом із сімєю постійно, з 2002 року по теперішній час проживає на території України, а саме: Одеська обл., м.Чорноморськ (м.Іллічівськ), вул.Зарічна, 24. Вказаний факт встановлено рішенням Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2016 року по справі №501/496/16-ц та, в силу положень ч.1 ст. 72 КАС України не підлягає доказуванню (т.1 а.с.43-45). Будинок, який знаходиться за адресою: Одеська обл., м.Чорноморськ (м.Іллічівськ), вул.Зарічна, 24 та в якому зареєстрована позивач з 19.02.2003 року (т.1 а.с.18-20), належить чоловіку ОСОБА_1 ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2002 року серії АЕР №700666 (т.1. а.с.17).

Разом з цим, відповідачем порушено процедуру порядку скасування дозволу на імміграцію в частині незапрошення та невідібрання у позивача пояснень.

Згідно з п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів, відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Відтак, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Всупереч вказаному, протягом усього часу розгляду справи з боку відповідача не надано доказів повідомлення позивача про розгляд питання щодо скасування дозволу про імміграцію та відповідних пояснень, як вбачається з матеріалів справи позивач з власної ініціативи не надавала.

Вирішуючи питання про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення, суд виходить також з принципу "балансу інтересів", який знайшов відображення у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі "Жданок проти Латвії" (case of Zdanoka v. Latvia) від 16 березня 2006 року, суд приходить до висновку про те, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів для самозахисту. Плюралізм і демократія засновані на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні часом бути готовими обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, щоб був дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого (п.100 рішення Великої палати, 2006 р.).

Скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст.13 Закону, є вилучення посвідки на постійне проживання; обов'язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що позивач має неповнолітнього сина.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів та обґрунтувань того, чи вивчались обставини тривалості терміну перебування дитини позивача в Україні, їх соціальні зв'язки, можливі негативні наслідки, якщо дитина має розлучатись з матір'ю.

Суд звертає увагу на той факт, що неповнолітній син позивача проживає разом з нею, находяться на утриманні батька та матері й потребую їх допомоги, з урахуванням чого прийняте відповідачем рішення, на переконання суду, порушує не лише права позивача, але й права та інтереси її дитини. Відповідно, вимушений виїзд позивача з території України порушує також права ОСОБА_5, який з трьох річного віку проживає на території України, навчається у Малодолинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Іллічівської міської ради Одеської області.

Зі слів позивача, вбачається, що оскільки під час звернення із заявою про отримання сином позивача посвідки на постійне місце проживання, скасовано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1, у громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5 відсутня можливість отримати атестат про середню освіту, що в свою чергу позбавляє його можливості вступити до вищого навчального закладу. Таким чином, порушується правл на освіту ОСОБА_5

А в силу приписів ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України «Про охорону дитинства», відповідно до ст.ст.8, 11, 14, 19 якого, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Кожна дитина має право на освіту. Держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; надання державних стипендій та пільг учням і студентам цих закладів у порядку, встановленому законодавством України.

Разом з цим, суд звертає увагу те, що при отриманні дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 не було порушено визначеної законом процедури для його отримання, відомості, які містяться в документах, що були надані позивачем разом із відповідною заявою не визнавались у судовому порядку неправдивими, тобто у позивача був відсутній умисел на незаконне отримання дозволу на імміграцію в Україну. В свою чергу, лише у діях органу, який видав ОСОБА_1 тимчасову посвідку на проживання в Україні і в подальшому, посвідку на постійне проживання серії ОД №10457/04 суд вбачає порушення вимог законодавства про імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Однак, це не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Спірне рішення прийняте без урахування принципу пропорційності. На думку суду, при його прийнятті не було досягнуто розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких воно спрямоване, та інтересами приватної особи (позивача та її неповнолітньої дитини).

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовна вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.04.2016 року №5/3-263899 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 є такою, що підлягає задоволенню.

Як наслідок, підлягає задоволенню і похідна позовна вимога щодо зобов'язання відповідача про зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з цим, суд не вбачає, законодавчо визначених підстав для скасування висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.04.2016 року про скасування дозволу на міграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, оскільки вказаний документ не є рішенням в розумінні положень КАС України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), та згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування висновку та рішення, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.04.2016 року №5/3-263899 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1;

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4;

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) на користь ОСОБА_1 (вул. Зарічна, буд.24, с.Малодолинське, м.Іллічівськ, Одеська обл., 68000, ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 42 копійки.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено суддею 15.06.2016 року.

Суддя Вовченко O.A.