Справа № 183/1303/16 (2-а/183/51/16)
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2016 рокусправа № 183/1303/16 (2-а/183/51/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року у справі № 183/1303/16 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати Відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 в розмірах відповідно чинного законодавства як непрацюючому пенсіонеру з 07.10.2009 року;

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області перерахувати, поновити виплату та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з 14 вересня 2015 року.

ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином України, перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області та отримували пенсію за віком, виплата якої була припинена з 1996 року у зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю.

В січні 2015 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати призначеної за віком пенсії. Листом відповідача № Е-01 від 20 січня 2015 року позивача повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії через відсутність міжнародного договору між Україною та державою Ізраїль з питань призначення та виплати пенсії.

05 лютого 2016 року ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_3 повторно звернулась до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно чинного законодавства.

Листом Управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі № 1373/02/15 від 16 лютого 2016 року позивача повідомлено, що відповідно п.2 ч.1 ст.49, ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", законних підстав поновити пенсію немає, оскільки міжнародного договору між Україною та державою Ізраїль з питань призначення та виплати пенсії не укладено .

Не погодившись із бездіяльністю пенсійного органу щодо непоновлення виплати пенсії, Позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, з що відмова пенсійного органу в поновленні виплати пенсії за віком у зв'язку з постійним проживанням Позивача в Ізраїлі є неправомірною, та такою, що суперечить приписам чинного законодавства. При цьому, враховуючи дату звернення Позивача до суду, поновлення та перерахунок її пенсії має бути здійснений з 14.09.2015 року.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 якого, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 вказаного Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Отже, висновки пенсійного органу стосовно відсутності підстав для поновлення та виплати пенсії Позивачу у зв'язку з її проживанням за кордоном є безпідставними та такими що суперечать приписам чинного законодавства.

Що стосується вимог Позивача стосовно зобов'язання пенсійного органу здійснити перерахунок та виплату її пенсії починаючи з 07.10.2009 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Зазначена позиція також кореспондується з позицією Верховного суду України, викладеній в постанові від 12.05.2015 року.

Отже, з зазначеного вбачається, що підстави для поновлення виплати пенсії Позивачу виникли з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009, а саме з 07.10.2009 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовним вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання Відповідача здійснити перерахунок та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року.

Відповідно до ч.1 ст.201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

В даному випадку, судом першої інстанції був правильно по суті вирішений спір, але із помилковим застосуванням норм матеріального права, які визначають дату, з якої має здійснюватися поновлення та перерахунок пенсії Позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року підлягає зміні.

Керуючись ст. 195, ст. 197, ст. 198, ст. 201, ст. 205, ст. 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року у справі № 183/1303/16- змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковську та Новомосковському районі Дніпропетровської області здійснити перерахунок та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року».

В іншій частині Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року - залишити без змін. .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко