Справа № 492/448/15-а
Суддя: Борисова С. П.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 492/448/15-а
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2016 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г., за участю: позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання поновити виплату пенсії,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до Управління Пенсійного Фонду України в Арцизькому районі Одеської області (далі - УПФУ) про визнання протиправним рішення про припинення пенсії № 6 від 30.01.2015р. та зобов'язання поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, посилаючись на те, що вона має право на пенсію за вислугу років, як працівник охорони здоров'я, оскільки більше 25 років працювала в різних закладах охорони здоров'я на посаді провізора, яка передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою КМУ від 04.11.1993 року № 909 та 17.08.2011р. позивачці була призначена пенсія як працівнику охорони здоров'я, але з 30.01.2015р. відповідачем у справі їй було припинено виплату раніше призначеної пенсії як працівнику охорони здоров'я у зв'язку з тим, що в період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. позивачка працювала провізором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, яка не належить до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002 року № 385. Вважаючи таке припинення виплати пенсії як працівнику охорони здоров'я протиправним, позивачка просить суд визнати неправомірним припинення зазначеної пенсії та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30.01.2015р.

У судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, що зазначені у позові. При цьому представник позивачки також вказав на те, що аптека, в якій працювала ОСОБА_1 не потребувала державної акредитації, оскільки Наказом МОЗ України від 20.01.2001 року № 20 було скасовано Наказ МОЗ України від 12.01.1998 року № 2 «Про затвердження стандартів державної акредитації закладів охорони здоров'я України», яким були затверджені стандарти акредитації фармацевтичних закладів.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти заявленого позову, зазначивши, що УПФУ рішення про припинення виплати пенсії як працівнику охорони здоров'я прийнято виключно у відповідності із законом. Просила відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Суд заслухавши осіб, які беруть участь у справі, оцінивши надані учасниками судового розгляду докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справи в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свобод в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 маючи загальний стаж роботи за спеціальністю фармацевта більш 25 років, звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 3-5, 6, 7, 8, 11).

Відповідно до протоколу № 2247 від 17.08.2011р. ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років з урахуванням загального стажу роботи 28 років 5 місяців 22 дні у тому числі спеціального стажу працівника охорони здоров'я 25 років 10 місяців 27 днів (а.с. 12, 13, 14).

Рішенням УПФУ від 30 січня 2015 року № 6 позивачці було припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв'язку з відсутністю необхідного двадцятип'ятирічного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивачка у період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, яка не відноситься до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002 року, про що було повідомлено ОСОБА_6 (а.с. 15, 16).

Припиняючи пенсію відповідач виходив з того, що період роботи позивачки у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З копії трудової книжки ОСОБА_1, вбачається, що вона з 05.08.1985р. по 16.08.2011р. працювала на посадах фармацевта, провізора, завідуючої аптечним кіоском, завідуючої аптечним пунктом, в тому числі в період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. працювала на посадах провізора, завідуючої аптечним пунктом у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Згідно ліцензій серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 надано право на здійснення наступних видів фармацевтичної діяльності: роздрібна торгівля лікарськими засобами (а. с. 24, 25).

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення при наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено Постановою КМУ від 04.11.1993 року № 909, згідно з розділом 2 якого до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях.

При цьому, в примітці 2 до вказаного Переліку також зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Згідно зі ст.ст.3, 16 Основ законодавства №2801-ХІІ заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників; заклади охорони здоров'я підлягають акредитації у випадках та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

За змістом п.1 та п.2 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого Постановою КМУ від 15.07.1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності; акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації, а тому відповідно й до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 17.09.2013р. у справі №21-241а13.

За змістом ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів; докази суду надають особи, які беруть участь у справі; суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частина 5 статті 71 КАС України також передбачає право суду збирати докази з власної ініціативи.

Водночас, ч. 4 та ч. 5 ст. 11 КАС України закріплено, що суд зобов'язаний вжити передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, а також запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Судом у відповідності до наведених норм у ФОП ОСОБА_4 було витребувано інформацію та копії відповідних документів, які підтверджують, що аптеки, в яких працювала позивачка ОСОБА_1, відповідно до ст.ст. 3, 16 Основ законодавства №2801-ХІІ та п.п. 1, 2 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року № 765, пройшли державну акредитацію закладу охорони здоров'я у встановленому законом порядку із видачею відповідного сертифікату.

Згідно інформації, наданої ФОП ОСОБА_4 Наказом МОЗ України від 20.01.2001 року № 20 було скасовано Наказ МОЗ України від 12.01.1998 року № 2 «Про затвердження стандартів державної акредитації закладів охорони здоров'я України», яким були затверджені стандарти акредитації фармацевтичних закладів. ФОП ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами з липня 2001 року на підставі відповідних ліцензій (а.с. 137 - 140).

З зазначеного випливає і судом встановлено, що аптека фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якій працювала позивачка ОСОБА_1 державної акредитації закладу охорони здоров'я із видачею відповідного сертифікату не проходила, тому, враховуючи положення наведених вище норм законодавства, вона не має офіційного визнання статусу закладу охорони здоров'я. Таким чином, робота в цьому закладі не може бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За встановлених судом обставин справи та аналізу наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач у справі довів правомірність своїх дій щодо не врахування до спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Відтак, суд приходить висновку, що позивачка не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки сукупність наведених вище законодавчих та нормативних актів, прямо свідчить про правомірну позицію відповідача, у зв'язку з чим рішення відповідача № 6 від 30.01.2015р. про припинення пенсії ОСОБА_1 не може бути визнано неправомірним, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 6 - 14, 71, 159 - 163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання поновити виплату пенсії, відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Арцизький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, з надісланням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ

Арцизького районного суду