Справа № 820/2531/14
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 року м. Київ К/800/33995/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.,

секретар Антипенко В.В.

за участю представника Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області -

Піскуна О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Держаної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року у справі № 820/2531/14 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Наша Олія" до Держаної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області,

про скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Наша Олія" звернулось до суду з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення - рішення № від 12.09.2013, яким збільшено позивачу податкове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 3977767, 50 грн.: (2651845 грн. основний платіж, 1325922, 50 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Зазначило, що господарські операції між позивачем та ТОВ „Оіл Агро Трейд" носять реальний характер.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2014, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014, позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суди зазначили, що позивачем підтверджено первинними документами бухгалтерського обліку здійснення господарських операцій з ТОВ ТОВ „Оіл Агро Трейд".

Відповідач звернувся із касаційною скаргою про скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідачем здійснено документальну позапланову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства із взаємовідносинах з ТОВ „Оіл Агро Трейд" за грудень 2012 року, січень, лютий 2013 року та складено акт №331/20-30-22-01-14/32868834 від 23.08.2013.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 44.1. ст. 44, ст. 185, ст. 189, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України, завищено податковий кредит за грудень 2012 року, січень, лютий 2013 року у сумі 2651845 грн. з контрагентом - ТОВ „Оіл Агро Трейд", які на думку відповідача не мають ознак реальності.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 12.09.2013, яким збільшено позивачу податкове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 3977767, 50 грн.: (2651845 грн. основний платіж, 1325922, 50 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

З огляду на викладені норми Податкового кодексу України колегія суддів дійшла висновку про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявності у платника податку - покупця належно оформлених податкових накладних, фактичної сплати грошових коштів контрагентам, в сумі визначеній в податкових накладних, а також фактичного виконання господарських операцій, за наслідками яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит, що в даному випадку судами обох інстанцій було встановлено.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки.

Дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника -достовірні.

Між позивачем (Покупець) та ТОВ „Оіл Агро Трейд" (Постачальник) був укладений договір купівлі-продажу № 65 від 24.12.2012, відповідно до якого Продавець поставляє товар (макуху соняшникову, олію соняшникову не рафіновану), сировину (лушпиння соняшника) ТОВ „Наша Олія".

Поставка товару здійснювалась на умовах DDP (Delivered Duty Paid) засобами Постачальника та за його рахунок, із зазначенням місця постави у смт. Васищеве, вул. Овочева, 13, Харківський район Харківської області.

Відповідно до правил ІНКОТЕРМС 2000 року "поставка зі сплатою мита" продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення.

Термін (DDP) передбачає максимальний обсяг обов'язків продавця.

Продавець несе всі витрати та ризики, пов'язані з доставкою товару до цього місця, включаючи (у відповідних випадках) витрати на імпорт до країни призначення.

Придбаний у ТОВ „СТК Агрогруп" товар доставлявся ТОВ „Оіл Агро Трейд" (Постачальник) на склад покупця та був використаний позивачем у власному виробництві по виготовленню білково-вітамінної добавки, який був прийнятий уповноваженою особою, що підтверджується копією з журналу довіреностей з зазначенням постачальників та одержувачів товару.

В подальшому, отриманий від постачальника товар, позивачем реалізовано іншим контрагентам, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами, видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними.

Надані позивачем первинні документи складені правильно, оформлені відповідно до чинного законодавства України.

Відповідачем, в свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на доказах, які спростовують факти господарської діяльності.

Фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення позивачем відповідних сум до складу податкового кредиту з податку на додану вартість відповідно до первинних документів, які складені на виконання умов договірних відносин позивача із його контрагентом.

На момент здійснення господарських операцій позивач та його контрагент були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавалися.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Держаної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.