Справа № 150/472/14-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Київ К/800/49885/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Калашнікової О.В.
Васильченко Н.В.,
Леонтович К.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення допомоги на оздоровлення за 1995-2006 роки, про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог з 2007 року по 15 листопада 2013 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року, якою відмовлено у задоволенні позову, у справі №150/472/14-а за позовом ОСОБА_4 до управління праці та соціального захисту населення в Чернівецькому районі Вінницької області про стягнення соціальних виплат на оздоровлення та моральної шкоди.

в с т а н о в и л а:

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення в Чернівецькому районі Вінницької області (далі - УПСЗН) про стягнення соціальних виплат на оздоровлення та моральної шкоди.

Постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року позов задоволено частково: зобов'язано відповідача сплатити позивачу обов'язкові витрати на оздоровлення за період з 2007 року по 2011 роки та за 2013 рік в розмірі по 90 гривень за кожен рік та зобов'язано УПСЗН забезпечити позивача санаторно-курортною путівкою. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу і постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 жовтня 2015 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року постанову Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до УПСЗН про стягнення соціальних виплат на оздоровлення та моральної шкоди в частині позовних вимог щодо стягнення допомоги на оздоровлення за 1995-2006 роки - закрито, адміністративний позов в частині позовних вимог з 2007 по 15 листопада 2013 року - залишено без розгляду.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року постанову Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без розгляду позов в частині позовних вимог з 2007 по 15 листопада 2013 року, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення ст.ст.99, 100 КАС України, дійшов висновку, що з урахуванням дня звернення до суду (14 травня 2014 року), позивачем пропущено процесуальний строк звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення в суд з вказаним позовом) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

За перевіркою матеріалів справи вбачається, що допомога на оздоровлення позивачеві була виплачена за 2012 році відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 « Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 90 грн. (том 1,а.с.22).

Однак з позовом до управління праці та соціального захисту населення в Чернівецькому районі Вінницької області про стягнення соціальних виплат на оздоровлення за 2007-2013 роки позивач звернувся 14 травня 2014 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду щодо позовних вимог за 1992-2013 роки, оскільки допомогу на оздоровлення за 2012 рік у розмірі 90 гривень він отримав у 2012 році, а звернувся до суду з позовом тільки 14 травня 2014 року, тобто з пропущенням встановленого ст. 99 КАС України строку звернення до суду. Підстав, які б перешкоджали позивачеві у встановлені строки звернутись до суду з відповідними позовними вимогами судом апеляційної інстанції не встановлено.

Щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача забезпечити позивача санаторно-курортною путівкою, апеляційний суд зазначив, що доказів, які б вказували на те, що позивача було взято на облік осіб щодо забезпечення санаторно-курортними путівками, не надано. Крім того, з матеріалів справи слідує, що позивачу пропонувались путівки для оздоровлення. Також відсутнє жодне рішення, дія або бездіяльність відповідача, які б перешкоджали позивачу у встановленому законодавством порядку отримати путівку на санаторно-курортне лікування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. № 261 затверджено Порядок організації оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку визначено, що цей Порядок визначає механізм організації оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в частині безоплатного або пільгового забезпечення постраждалих осіб та потерпілих дітей санаторно-курортними путівками чи путівками на відпочинок, виплати за їх бажанням грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що строк перебування у санаторно-курортному закладі за санаторно-курортною путівкою становить для постраждалих осіб - 18 днів, для інвалідів з числа постраждалих осіб із захворюваннями нервової системи (з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку) - до 45 днів.

Враховуючи те, що вказаний Порядок прийнято на виконання вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та те, що він регулює питання оздоровлення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в частині безоплатного або пільгового забезпечення санаторно-курортними путівками, посилання суду апеляційної інстанції на положення постанови Кабінету Міністрів України від 22.06.2006р. № 187, є помилковими.

Відповідно до пункту 9 Порядку місцеві органи за наявності документів, передбачених пунктом 7 цього Порядку, здійснюють реєстрацію заяв та облік постраждалих осіб і потерпілих дітей окремо для забезпечення санаторно-курортними путівками залежно від профілю захворювання, за яким особи направляються на санаторно-курортне лікування, та путівками на відпочинок у порядку черговості подання заяв.

Інформація про кількість постраждалих осіб та потерпілих дітей, яких місцевими органами взято на облік для забезпечення путівками у наступному році, подається до 15 листопада поточного року Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - регіональні органи) Мінсоцполітики.

Санаторно-курортне лікування або відпочинок постраждалих осіб та потерпілих дітей провадяться у санаторно-курортних закладах відповідного профілю лікування чи закладах відпочинку, що мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики (п.п. 10-12 Порядку).

Правилами пункту 12 Порядку встановлено, що забезпечення постраждалих осіб та потерпілих дітей путівками здійснюється з дотриманням вимог пункту 3 цього Порядку в межах виділених коштів пропорційно кількості постраждалих осіб та потерпілих дітей, які перебувають на обліку для забезпечення путівками, відповідно до договорів, укладених із санаторно-курортними закладами або закладами відпочинку, що мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики.

Матеріали справи містять лист управління праці та соціального захисту населення в Чернівецькому районі Вінницької області від 03.07.2013 року №1091, відповідно до якого позивача повідомлено, що на адресу управління надійшло 2 путівки на санаторно-курортне лікування в санаторій «Бердянськ» м. Бердянськ з нефрологічним профілем захворювання із заїздом з 23.07.2013р. та 28.07.2013 року. Запропоновано позивачу, що для отримання путівки необхідно направити на адресу управління оригінал довідки №070/0 за № 24/13від 21.06.2013 року.

Згідно матеріалів справи, в Україні визначено 3 спинальних санаторії, які мали ліцензії та дозволи на практику лікування травм і захворювань хребта це: санаторій ім.. академіка Бурденка, ім.. Пирогова та санаторій "Слов'янський". У зв'язку з анексією Криму, право на лікування інвалідів з діагнозом нервова система наслідками травм і захворювань хребта та спинного мозку залишилось лише в санаторію "Слов'янський".

Згідно ст. 10 Постанови Кабінету Міністрів України №187 від 22.06.2006 року інвалідам із захворюванням нервової системи (з наслідками травм і захворюванням хребта та спинного мозку) забезпечуються путівками: III група інвалідності - до санаторіїв неврологічного профілю строком 18-21 день.

Позивач є інвалідом 3 групи, що відповідно згаданої Постанови Уряду передбачено забезпечення путівкою неврологічного профілю строком на 18-21 день.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що позивачем не надано доказів, що йому було протиправно відмовлено в наданні санаторно - курортних путівок, ним не оскаржуються жодне рішення, дія або бездіяльність відповідача, які б перешкоджали позивачу у встановленому законодавством порядку отримати путівку на санаторно-курортне лікування. Наявними у справі доказами не підтверджено протиправних дій або бездіяльності відповідача щодо реалізації права позивача на санаторно-курортне лікування.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відповідач діяв в порядку та з дотриманням законодавством України та чинних нормативно-правових актів, якими регулюється права позивача на отримання санаторно-курортної путівки, а тому жодні права позивача відповідачем не порушені, відтак правові підстави для задоволення позову в частині визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити дії, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає нанесена йому моральна шкода і відповідних доказів на її підтвердження не надано, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 2 ст. 23 Цивільного Кодексу України визначає у чому полягає моральна шкода. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, судами також вірно взято до уваги положення Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4.

Отже, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди. Зокрема, не надано доказів, що підтверджують факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні, чому позивач оцінив моральну шкоду на таку суму та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.

Згідно матеріалів справи, позивач не зазначив, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір моральної шкоди, також не вказав, якими доказами підтверджується його вимога щодо стягнення моральної шкоди, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.11 КАС України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині її відшкодування.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог про стягнення соціальних виплат на оздоровлення за 1995-2006 роки та моральної шкоди за 1995-2006 роки, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року, позов задоволено частково: стягнуто з УПСЗН на користь позивача недоплачену щорічну грошову допомогу на оздоровлення як інваліду ІІІ групи - учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії за 2000-2006 роки в розмірі 5906,50 грн., а також 214 грн. як компенсацію середньої вартості путівок на оздоровлення за 2006-2007 роки, в решті позовних вимог відмовлено.

Таким чином, враховуючи положення ст. 157 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами, провадження в частині позовних вимог щодо виплати допомоги на оздоровлення за 1995-2006 роки підлягає закриттю.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 157 суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Матеріали справи містять постанову Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року, якою стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену щорічну грошову допомогу на оздоровлення як інваліду ІІІ групи - учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії за 2000-2006 роки в розмірі 5906,50 грн., а також 214 грн. як компенсацію середньої вартості путівок на оздоровлення за 2006-2007 роки (том 1, а.с.62-67).

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції щодо закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення соціальних виплат на оздоровлення за 1995-2006 роки та моральної шкоди є вірним.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суди не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, то суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 220, 224, 222, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення допомоги на оздоровлення за 1995-2006 роки, про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог з 2007 року по 15 листопада 2013 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України, у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: