Справа № 825/496/16
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/496/16 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В. Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А
08 червня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Киш С.А., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 про стягнення грошової допомоги при переїзді на нове місце служби, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 про стягнення грошової допомоги при переїзді на нове місце служби та компенсації за піднайом житлового приміщення.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 року позов задоволено частково: стягнуто з Військової частини НОМЕР_3 належну ОСОБА_1 грошову допомогу при переїзді на нове місце служби в розмірі 5071 грн. 20 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині не задоволених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.
У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, інші сторони до суду не прибули, про місце, дату, час розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 07.10.2015 № 88 капітана юстиції ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.10.2015 року № 791 на посадуду офіцера резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу, який прибув з військової частини НОМЕР_4 , з 07.10.2015 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення. (а.с.39).
З витагу наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 08.02.2016 № вбачається, що позивача визнано таким, що 08.02.2016 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби до Військової частини польова пошта НОМЕР_5 м. Новоград-Волинський, Житомирська область. З 08.02.2016 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.41).
Крім того, згідно цього витягу, позивачу, як під час проходження військової служби, так і на момент виключення із списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 , не виплачено допомогу при переїзді на нове місце служби та грошову компенсацію за піднайом жилого приміщення.
Також встановлено, що Військова частина НОМЕР_3 перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).
У зв`язку з невиплатою позивачу підйомної допомоги та грошової компенсації за піднайом жилого приміщення, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно частини першої статті 1-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Статтею 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
З огляду статті 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною першою статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною третьою статті 9-1 цього Закону передбачено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
Відповідно до статті 14 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовці мають право на безоплатний проїзд: залізничним, повітряним, водним та автомобільним (за винятком таксі) транспортом при переведенні на нове місце проходження військової служби або у зв`язку з передислокацією військової частини та члени сімей військовослужбовців.
В силу вимог п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 332 від 16 червня 1992 року Про вдосконалення грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби при переїзді на нове місце служби виплачуються підйомні у розмірі місячного грошового забезпечення і на кожного члена сім`ї - 50 процентів від місячного грошового забезпечення, що отримує військовослужбовець.
Згідно п. 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України № 370 від 22.10.2001, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.11.2001 за № 940/6131 (далі - Інструкція) особам офіцерського складу (офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Крім того, за приписами частини 1 статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей вбачається, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 №450, затверджено Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень.
Цим Порядком визначено розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень (далі - грошова компенсація) таким категоріям військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки та Держспецтрансслужби: особам офіцерського складу, у разі коли вони не забезпечені жилими приміщеннями за місцем проходження військової служби, не отримали за рахунок держави грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення та перебувають на квартирному обліку, а також якщо військова частина не орендує для них та членів їх сімей житло.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано судом апеляційної інстанції, позивач помилково визначив розмір належної йому підйомної допомоги, з урахуванням суми його грошового забезпечення станом на січень 2016 (тобто станом на момент припинення ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_3 ), оскільки у відповідності до пункту 2 Інструкції № 370 розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.
З матеріалів справи вбачається, а саме з роздавальної відомості № 19 на виплату військовослужбовцям підйомної допомоги та добових за час перебування в дорозі (а.с.38) і довідки командира Військової частини НОМЕР_3 від 28.03.2016 № 39 (а.с.42) розмір грошового забезпечення позивача, на момент зарахування останнього до списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 , становив 5071,20 грн.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_3 належну ОСОБА_1 грошову допомогу при переїзді на нове місце служби у розмірі 5071,20 грн. та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.
Крім того, відповідачем до суду апеляційної інстанції надано відомість № 059 про зарахування на картковий рахунок позивача підйомної допомоги у сумі 4995,13 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача належної його членам сім`ї грошової допомоги при переїзді на нове місце служби, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог в цій частині з наступних підстав.
Інструкцією №370 передбачено дві підстави для виплати підйомної допомоги членам сім`ї військовослужбовця: виписка їх за попереднім місцем проживання і прописка за місцем служби військовослужбовця та фактичний переїзд останніх для постійного проживання до нового місця служби військовослужбовця.
Судом першої інстанції встановлено, що його дружина та діти зареєстровані у с. Десна Чернігівської області, що підтверджується паспортом дружини позивача та довідками Деснянської селищної амбулаторії Загальної практики сімейної медицини від 14.12.2015 №№ 304,305 (а.с.37,72). Сам позивач зазначив, що він разом із своєю сім`єю проживав у квартирі АДРЕСА_2 , яку винаймав у ОСОБА_2 .
Проте, згідно зі статтею 3 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під місцем проживання слід розуміти житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Тобто, фактичний переїзд членів сім`ї позивача для постійного проживання до нового місця служби повинен бути дійсним та таким, який існує насправді (підтверджує місце проживання членів сім`ї позивача).
Але, зазначені позивачем дані спростовуються довідкою командира Військової частини НОМЕР_3 від 14.04.2016 №45/ФС, згідно якої ОСОБА_1 (без родини) постійно проживав на території 169 навчального центру у службовому приміщенні (казармі № 18) до виключення із списків військової частини (а.с.84) та доповідними записками військовослужбовців, які разом з позивачем проживали у казармі АДРЕСА_3 (а.с.85,86).
Крім того, спростовуються і твердження позивача про те, що він разом із сім`єю проживав у квартирі АДРЕСА_2 , яку винаймав у ОСОБА_2 , оскільки згідно довідки Остерської квартирно-експлуатаційної частини Будинкоуправління №1 від 01.04.2016 № 2262 за адресою: АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_3 , його дружина та двоє дітей (а.с.81).
При цьому, згідно пояснювальної записки ОСОБА_3 , наявної у матеріалах справи зазначено, що він є власником вищевказаної квартири та нікому її не здавав. ОСОБА_1 останній не знає (а.с.82).
Отже, позивачем не підтверджено фактичного переїзду та постійного проживання його сім`ї у с. Десна Чернігівського району Чернігівської області, як однієї з підстав для набуття права на виплату підйомної допомоги, тому колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) належної членам сім`ї позивача грошової допомоги при переїзді на нове місце служби та задоволення позовних вимог у цій частині.
З огляду позовних вимог щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) належної ОСОБА_1 та членам його сім`ї грошової компенсації за піднайом жилого приміщення у розмірі 7579,00 грн. за період з 07.10.2015 по 27.01.2016 колегія суддів зазначає наступне.
Як вже було зазначено раніше, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 № 450 затверджено Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень, яким визначено розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень (далі - грошова компенсація) таким категоріям військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки та Держспецтрансслужби: особам офіцерського складу, у разі коли вони не забезпечені жилими приміщеннями за місцем проходження військової служби, не отримали за рахунок держави грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення та перебувають на квартирному обліку, а також якщо військова частина не орендує для них та членів їх сімей житло (далі Порядок № 450).
У відповідності до пункту 2 Порядку № 450 грошова компенсація особам офіцерського складу та курсантам, зазначеним у пункті 1 цього Порядку, виплачується щомісяця (у поточному місяці за попередній) в розмірі, який не перевищує, зокрема, в інших населених пунктах - 1 мінімальної заробітної плати.
При цьому військовослужбовцям за наявності у них трьох і більше членів сім`ї зазначені розміри збільшуються в 1,5 раза.
Грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця, зокрема, особам офіцерського складу - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини (Пункт 4 Порядку №450).
З зазначеного вбачається, що грошова компенсація за піднайом (найом) жилих приміщень надається особам офіцерського складу за умови незабезпечення останніх та членів їх сімей жилими приміщеннями за місцем проходження військової служби та виплачується з дня реєстрації поданого безпосередньому командиру рапорту.
Однак, як вже встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 не є особою, яка у розумінні Порядку №450, не забезпечена жилим приміщенням за місцем проходження військової служби, оскільки, відповідно до довідки командира Військової частини НОМЕР_3 від 14.04.2016 №45/ФС, постійно проживав на території 169 навчального центру у службовому приміщенні (казармі № 18) до виключення із списків військової частини.
Також, судом встановлено і відсутність необхідності у забезпеченні жилим приміщенням і членів сім`ї позивача, оскільки останні фактично не переїжджали до нового місця служби військовослужбовця для постійного проживання.
Отже, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) належної ОСОБА_1 та членам його сім`ї грошової компенсації за піднайом жилого приміщення у розмірі 7579,00 грн. за період з 07.10.2015 по 27.01.2016.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на його користь моральної шкоди, заподіяної йому незаконними діями командира Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у розмірі 5000 грн., апеляційний суд виходить з того, що статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).
В пункті 2 вказаної Постанови також зазначено, що спори про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
В той же час, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, чого в даному випадку немає.
Апеляційний суд, вивчаючи матеріали справи, не вбачає факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не вбачає і дій, якими могли бути спричинені моральні страждання відповідачем, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.
Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Колегія суддів вважає, що доводи апелянтів не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для скасування постанови не вбачається.
Повний текст ухвали виготовлено 13.06.2016 року.
Керуючись ст. 195 ч.1, ст. 196, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 р., залишити без задоволення.
Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 про стягнення грошової допомоги при переїзді на нове місце служби, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Губська Л.В.

Епель О.В.