Справа № 2а-1970/2520/11
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"25" травня 2016 р. м. Київ К/800/53775/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства «Ровекс-Транс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 34408,56 гривень, за касаційною скаргою Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2011 року Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з Приватного підприємства «Ровекс-Транс» адміністративно-господарські санкції в сумі 33021,16 гривень за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2010 році, та пеню в розмірі 1387,40 гривень за порушення термінів їх сплати.

На обґрунтування позову послалося на те, що відповідачем в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII (далі - Закон № 875-ХII) не забезпечено установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак відповідно до статті 20 цього Закону він має сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З матеріалів справи вбачається, що Приватне підприємство «Ровекс-Транс» 25 лютого 2011 року до Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2010 рік за формою № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 208 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, складає 8 осіб. Фактично протягом 2010 року на підприємстві працювало 4 інваліда.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

За змістом частини 1 статті 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина 2 статті 20 Закону № 875-XII).

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

У відповідності до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За правилами частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Згідно частини 3 статті 181 Закону № 875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач здійснив усі залежні від нього заходи для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому він не може бути притягнутий до відповідальності.

Однак, в матеріалах справи наявні звіти Приватного підприємства «Ровекс-Транс» за формою 3-ПН про наявність вакансій, в тому числі для працевлаштування інвалідів, подані до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості лише станом на 4, 18 та 29 січня, 20 квітня, 20 травня, 21 червня, 20 липня, 23 серпня, 24 вересня, 20 жовтня, 22 листопада, 20 грудня 2010 року.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи не врахувавши, що частиною 4 статті 20 Закону № 803-XII встановлено обов'язок щомісячного інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакансій) для працевлаштування інвалідів, та не перевіривши належним чином виконання відповідачем вимог зазначеної правової норми, дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій.

Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою вимоги статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов'язують суд до активного вжиття заходів щодо з'ясування обставин справи, та щодо законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення, не надано належної оцінки доводам позивача та не досліджено, чи подавало Приватне підприємство «Ровекс-Транс» звітність за формою 3-ПН до відповідного центру зайнятості щомісячно протягом спірного періоду, зокрема, у лютому та березні 2010 року, що не дає законних підстав стверджувати про вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми права, які істотно вплинули на повноту з'ясування фактичних обставин справи, рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати та вважати доведеними обставини, які не були встановлені судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року - скасувати, а справу за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства «Ровекс-Транс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 34408,56 гривень - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.