Справа № 2а-3503/09
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2016 р. м. Київ К/800/66124/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Швеця В.В., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення надміру виплачених субсидій, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року, -

встановив:

У липні 2009 року Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_4 суму надміру виплаченої субсидії у розмірі 2235,81 гривень.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради 2235,81 гривень надміру отриманих субсидій.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року і закрити провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 суми надміру виплаченої субсидії у розмірі 2235,81 гривень.

Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, помилково виходили з того, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Згідно частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на час звернення до суду з даним позовом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що правовий аналіз пунктів 1-4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши бюджетні кошти у вигляді субсидії, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, оскільки позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_4 то, на думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України, не підпадає під дію пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення суми надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді субсидії підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За приписами частини 4 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

На підставі наведеного, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2014 року в частині зупинення виконання оскаржуваних постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2009 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року вважати такою, що втратила чинність.

Керуючись статтями 157, 2201, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Управління праці та соціальної політики Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення надміру виплачених субсидій - закрити.

Роз'яснити позивачеві право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Швець В.В.