Справа № 815/341/16
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/341/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В.,

за участю секретаря Сємак О.В.,

позивача ОСОБА_2, перекладача ОСОБА_3,

представника відповідача Юзбашян Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26.01.2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 21.12.2015р. №845-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути його заяву про визнання біженцем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що він є громадянином Судану, займався опозиційною діяльністю будучи членом Руху за справедливість, наслідок чого був заарештований та перебував у військовому таборі, де над ним постійно знущалися. Після того, як позивач втік з табору, він був змушений залишити Батьківщину, тому через очевидну небезпеку його життю у передбаченому порядку він звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не проводився збір та аналіз інформації про його особу, країну походження та інших обставин вказаних в заяві.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2016р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом вимог закону, внаслідок чого просив рішення суду скасувати та прийняте нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Судану, за національністю суданець, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт. /а.с.50/

14.11.2006р. на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2 позивач прибув авіарейсом з Каїру до Києва (Україна), потім приїхав до Одеси, де проживав з рідним братом ОСОБА_4, працював на ринку «Привоз». /а.с.50-65,78/

11.03.2011р. позивач вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи це неможливістю повернення на батьківщину в зв'язку з побоюванням особистого переслідування від невідомих осіб, є погроза його життю у разі повернення на батьківщину.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, 18.08.2012 року складено висновки про ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с.148-150/

Особова справа ОСОБА_2 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби від 06.12.2012 року №733-12 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні. /а.с.104/ Підставою для прийняття цього рішення, відповідно до матеріалів особової справи стало те, що необхідних аргументів та доказів на підтвердження обставин, що свідчили б про загрозу позивачу на батьківщині не встановлено, позивач не навів жодних фактів, або інших доказів того, що його побоювання, в разі повернення на батьківщину, є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним абзацом 2 статті 1 Закону України "Про біженців".

На підставі зазначеного рішення 15.01.2013р. відповідачем винесено повідомлення про відмову ОСОБА_2 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013р. (набрала законної сили) у справі №815/585/13-а відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобов'язання вчинити певні дії.

23.12.2013р. ОСОБА_2 повторно звернувся з заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надавши нові відомості стосовно власної ситуації.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, 08.07.2015 року складено висновки про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що історія заявника, які він надав під час першого звернення за захистом, суттєво відрізняється від повторно поданої легенди, твердження іноземця стосовно членства в будь-якій політичній організації вбачаються необґрунтованими, історія переслідування вважається спотвореною. /а.с.81-89/

Особова справа ОСОБА_2 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби від 21.12.2015 року №845-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні. /а.с.36/ Підставою для прийняття цього рішення, відповідно до матеріалів особової справи стало те, що необхідних аргументів та доказів на підтвердження обставин, що свідчили б про загрозу позивачу на батьківщині не встановлено, позивач не надав нових фактів, або інших доказів того, що його побоювання, в разі повернення на батьківщину, є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним абзацом 2 статті 1 Закону України "Про біженців".

На підставі зазначеного рішення 06.01.2016р. відповідачем винесено повідомлення №10 про відмову ОСОБА_2 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /арк.8/

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.

Відповідно до п. 13 цієї ж статті особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ані до матеріалів позовної заяви, ані в ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій не надано жодних належних доказів на підтвердження переслідування за ознаками віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання притулку в Україні.

При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач також взяв до уваги те, що надана позивачем інформація при викладені причини виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернень позивач не надав. Також, позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

В матеріалах справи також відсутні факти, які б підтверджували можливість застосування до заявника смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія