Справа № 296/11909/15-а
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Драч Ю.І.
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"09" червня 2016 р. Справа № 296/11909/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

Іваненко Т.В.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю позивача, представника відповідача, третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "05" лютого 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління освіти Житомирської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання нечинним та скасування окремих положень наказу ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати нечинним та скасувати 1.3, п.1.4, п.1.6, п.2.1, п.2.2, п.2.3 розпорядчої частини наказу начальника Управління освіти Житомирської міської ради №236 від 20.05.2015 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 20.05.2015 року відповідачем був прийнятий наказ, який регулює відносини, що виникають в процесі укладання договорів уповноважених осіб із суб'єктами охоронної діяльності на охорону навчальних закладів, який встановлює нові норми взаємовідносин для керівників закладів освіти з організації роботи батьківських комітетів, встановлює рекомендаційні норми батьківським комітетам щодо надходження, розподілу та використання товарів, робіт та послуг, які надійшли як благодійна допомога.

Позивач вважає, що окремі положення наказу не відповідають приписам нормативно-правових актів, які мають вищу юридичну силу, порушують його права як батька, який здійснює благодійну діяльність.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 05 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з"ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, позивач звернувся до Житомирського апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, третю особу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При цьому, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Розглядаючи питання правомірності оскаржуваного наказу, зважаючи вимоги ч. 1 ст. 6 КАС України, суду належить встановити та перевірити наявність факту порушення прав та інтересів позивача за результатами видання такого наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто, оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватися і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права тільки у момент порушення чи оспорення такого права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що нормативно-правовий акт - це виданий суб'єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов'язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування.

Правовим актом індивідуальної дії, у свою чергу, є виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому він адресований.

Оскільки, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, то для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є, окрім невідповідності його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись в належності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Судами встановлено, що Управлінням освіти Житомирської міської ради був прийнятий наказ №236 від 20.05.2015 р. «Про деякі питання організації безпеки життя і здоров'я учасників навчально-виховного процесу, обліку благодійних внесків та діяльності батьківських комітетів у загальноосвітніх навчальних закладах».

Даний наказ прийнятий з метою приведення у відповідність до чинного законодавства правовідносин, що виникають під час організації безпеки життя і здоров'я учасників навчально-виховного процесу у загальноосвітніх навчальних закладах, регулює внутрішні фінансово-господарські питання з організації діяльності у підпорядкованих закладах освіти.

З пунктів 1.3, 1.4, 1.6 оскаржуваного наказу вбачається, що вони адресовані керівникам загальноосвітніх навчальних закладів.

Пункти 2.1, 2.2, 2.3 даного наказу адресовані батьківським комітетам і носять рекомендаційний характер.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приписи розділу 2 наказу носять рекомендаційний характер, вони не змінювали і не можуть змінити принципи діяльності батьківських комітетів, не впливають на їх організаційну самостійність, не встановлюють додаткових прав чи обов'язків для батьківських комітетів та батьків, що входять до їх складу.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Аналізуючи зміст оскаржуваного наказу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача права на оскарження наказу в частині, що стосується керівників загальноосвітніх навчальних закладів, оскільки пункти 1.3, 1.4, 1.6 оскаржуваного наказу адресовані виключно керівникам загальноосвітніх навчальних закладів, спрямовані на покращення бюджетної дисципліни та регулювання господарської діяльності у загальноосвітніх закладах, організації роботи батьківських комітетів з урахуванням Примірного положення про батьківські комітети (ради). Відтак, ці пункти наказу не стосуються прав та законних інтересів позивача та не порушують їх, позаяк позивач не наділений повноваженнями на виконання вказаних приписів наказу.

Що стосується пункту другого окаржуваного наказу та відповідно п. п.2.1, 2.2, 2.3 цього пункту, то колегія суддів виходить з такого.

Як уже зазначалось, п.п.2.1, 2.2, 2.3 Наказу адресовані батьківським комітетам і носять рекомендаційний характер.

Відповідно до пункту 1.2. Примірного положення про батьківські комітети школи, комітети (ради) є добровільними громадськими формуваннями, створеними на основі єдності інтересів батьків щодо реалізації прав та обов'язків своїх дітей під час їх навчання у загальноосвітньому навчальному закладі.

Пунктом 1.7. Примірного положення про батьківські комітети школи встановлено, що заклад на підставі Примірного положення про батьківські комітети (ради) загальноосвітніх навчальних закладів розробляє власне положення про батьківські комітети з урахуванням специфіки діяльності свого закладу та вимог до статутних документів.

Розділом 2 Примірного положення про батьківські комітети школи визначено мету, завдання, основні принципи діяльності батьківських комітетів, а розділом 4 Примірного положення про батьківські комітети школи - права та обов'язки комітетів.

Враховуючи викладене батьківські комітети можуть наділятися відповідною правосуб'єктністю і виступати учасниками правовідносин, в тому числі з управлінням освіти. На суб'єктний склад таких правовідносин вказують, зокрема: абзац 2 пункту 4.1. Примірного положення про батьківські комітети школи згідно з яким батьківські комітети мають право: встановлювати зв'язки з місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, органами внутрішніх справ, громадськими організаціями, підприємствами, навчальними та науковими установами, сільськогосподарськими підприємствами щодо надання фінансової та матеріально-технічної допомоги загальноосвітньому навчальному закладу, захисту здоров'я і життя учнів, навчальної та виховної роботи, харчування учнів, благоустрою та з питань забезпечення санітарно-гігієнічних умов у навчальному закладі: і абзац 3 пункту 4.3. Примірного положення про батьківські комітети школи згідно з яким комітети зобов'язані - надавати інформацію про свою діяльність за проханням директора закладу або відповідного органу управління освітою.

Зі змісту Положення про батьківський комітет ліцею №25 ім. М.О. Щорса м. Житомир (а.с.21-22 т.1), зокрема п.4.9 Положення, вбачається, що голова батьківського комітету представляє інтереси батьківської громадськості. Відтак, саме останній наділений правом на звернення до суду за захистом порушеного права та оскарженням наказу відповідача в частині, що адресована батьківським комітетам.

Що ж стосується доводів апелянта про порушення його прав як батька, який здійснює благодійну діяльність, то колегія суддів наголошує, що пункти 2.1. - 2.3 оспорюваного наказу не впливають на реалізацію позивачем передбачених на законодавчому рівні його прав як благодійника щодо спрямування благодійних внесків набувачеві (навчальному закладу) як у грошовій формі так і у формі надання послуг, робіт, товарів.

Таким чином, позивач, посилаючись на порушення своїх прав відповідачем у зв"язку з прийняттям спірного наказу не обґрунтував, які саме права позивача порушені, який обсяг прав позивача зменшився в результаті прийняття оскаржуваного акту, не зазначає як змінює спірний наказ загальнообов'язкові правила поведінки по відношенню до позивача, а лише вдається до оцінки його прийняття відповідно до наявності (відсутності) компетенції у відповідача на прийняття такого акту.

За таких обставин, колегія судів апеляційної інстанції дійшла висновку про передчасне уявлення позивача щодо наявності підстав для задоволення позову у обраний ним спосіб за відсутності при цьому порушень його прав та інтересів оспорюваним актом, оскільки відповідно до приписів частини першої статті 2 КАС України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин спірними нормами наказу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "05" лютого 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Л.О. Зарудяна

Т.В. Іваненко

Повний текст cудового рішення виготовлено "09" червня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10005

3- відповідачу: Управління освіти Житомирської міської ради вул.В.Бердичівська,7,м.Житомир,10014

4-третій особі: ОСОБА_4 - АДРЕСА_2,