Справа № 2а/0570/19515/2011
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

01 червня 2016 р. Справа №2а/0570/19515/2011

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця І.О., при секретарі судового засідання Белікові Д.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Лінійного відділу на станції Дебальцеве управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання незаконними та неправомірними дії, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

за участю:

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника відповідача 1 ОСОБА_3 (за довіреністю)

В С Т А Н О В И В:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Лінійного відділу на станції Дебальцеве управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання незаконними та неправомірними дії, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - повністю відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2012 року без змін.

24 лютого 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України (К/9991/27313/12) касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2012 року задоволено частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2012 року у справі № 2а/0570/19515/2011 скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Справа № 2а/0570/19515/2011 надійшла до Донецького окружного адміністративного суду 31 березня 2016 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року справа була прийнята до провадження суддею Голошивцем І.О. та призначено до розгляду.

На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 лютого 2016 року, в якій зокрема зазначено, що судом першої інстанції у встановленому законом порядку не вирішено питання щодо дотримання строку звернення позивачем до суду, внаслідок чого дії суду першої інстанції при розгляді справи по суті є незаконними, висновки необґрунтованими, тому Донецький окружний адміністративний суд, в першу чергу, зясовує зазначене питання.

Так, у вищезгаданій ухвалі, Вищий адміністративний суд України звертає увагу на те, що під час вирішення справи судом першої інстанції, відповідно до журналу судового засідання від 22 листопада 2011 року, було заслухано клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, а також думки учасників процесу з цього приводу, але не було винесено ніякого процесуального документа.

Крім того, представником ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці було заявлено клопотання від 16 травня 2016 року № 163 (а.с. 160-162 том 2) про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду. В обґрунтування клопотання представник відповідача 1 послався на те, що позивача було звільнено зі служби з органів внутрішніх справ у запас за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) згідно до Наказу ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці від 25 червня 2010 року № 190 о/с. Заявник звертає увагу на те, що позивач стверджував в позовній заяві про обізнаність з фактом його звільнення ще 06 липня 2010 року. Незважаючи на те, що про звільнення позивачу було відомо з 06 липня 2010 року, позов до суду він подав лише 27 жовтня 2011 року. Тому відповідач 1 вважає, що позивачем було порушено приписи ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) та пропущений місячний строк звернення до суду.

У судовому засіданні представник відповідача 1 підтримав своє клопотання та наполягав на його задоволенні.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача 1 заперечував, посилаючись на те, що строк звернення до суду був пропущений з поважних причин. У обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення з позовом послався на те, що до теперішнього часу він так і не ознайомлений з наказом про його звільнення від 25 червня 2010 року № 190 о/с під підпис. Ніякої інформації щодо звільнення на свої усні запити позивач від відповідача не отримав. Оскільки позивач не вважав строк звернення до суду пропущеним він не надавав клопотання про визнання причин пропуску такого строку поважними, тому просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду. Також наполягав, що йому не було відомо про своє переведення до Лінійного відділу на станції Дебальцеве управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, про перебування на лікарняних він доповідав керівництву ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці. Крім того, при повторному поданні позову 27 жовтня 2011 року позивачем було надано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого зазначеним Кодексом або іншими законами.

За приписами ст.100 КАС України адміністративний позов поданий після закінчення строків установлених законом залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При визначенні моменту виникнення права на позов мають значення дві обставини: обєктивна наявність факту порушеного права та субєктивна коли особа дізналася або повинна була дізнатись про факт порушення права.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу строку звернення до адміністративного суду може бути пов'язаний із різними юридичними фактами та їх оцінкою судом.

Із змісту ч.1 ст.100 КАС України випливає, що суд самостійно повинен перевірити чи пропущено позивачем встановлений строк звернення до суду, якщо так, то чи є в матеріалах адміністративного позову докази поважності причин його пропуску.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів та наданих сторонами у процесі розгляду справи пояснень, наказом ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці № 286 від 22.06.2010 року за невиконання службової дисципліни, ігнорування вимог статей 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, приписів Кодексу честі працівника органів внутрішніх справ України, директиви МВС України від 28.04.2004 №8, невихід на службу, ненадання медичних документів про тимчасову непрацездатність, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків лінійного відділу на станції Дебальцево наказано звільнити з органів внутрішніх справ.

Підставою винесення зазначеного наказу визначений, зокрема, висновок за матеріалами службової перевірки відділу БНОН УМВС України на Донецькій залізниці від 22.06.2010 року.

За результатами службового розслідування за фактом порушення дисципліни, яке виявилося у відсутності на службі без поважних причин оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Лінійного відділу на ст. Дебальцеве ОСОБА_1 було проведено розслідування в Лінійному відділі на ст. Дебальцеве ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці внаслідок якого складено висновок від 18.06.2010 року (а.с. 101-103 том 1) та розслідування ОСОБА_2 МВС України на Донецькій залізниці, за результатами якого складено висновок від 21.06.2010 року (а.с. 93-95). Відповідно до висновку службового розслідування від 21.06.2010 року, період неявки ОСОБА_1 на службу без поважних причин з 20.02.2010 року по 21.06.2010 року є прогулами.

У відповідності до лікарняних листів наданих позивачем за період часу з 20 лютого 2010 року по 21 червня 2010 року (а.с. 23-30 том 1), протягом зазначеного часу позивач знаходився на стаціонарному та на амбулаторному лікуванні ( листи непрацездатності № 819798 від 26 травня 2010 року; № 817594 від 07 квітня 2010 року; № 259696 від 29 березня 2010 року).

Відповідно до лікарняного № 259696 від 29 березня 2010 року, позивач звільнявся від роботи з 22 березня 2010 року по 03 квітня 2010 року, стати до роботи повинен був четвертого квітня, але позивач не став до роботи 06 квітня 2010 року (вівторок робочий день). Крім того, як пояснив у судовому засіданні позивач, докази того, що він з поважних причин був відсутній на роботі 06 квітня 2010 року, він не може надати, оскільки він не звертався до медичних установ в цей час.

Наказом ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці від 25 червня 2010 року № 190 о/с (а.с. 91 том 1) позивача було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за п.64 є (за порушення дисципліни) з 25.06.2010 року.

Зі змісту наявної в матеріалах справи Постанови слідчого слідчого відділу прокуратури Донецької області від 27 липня 2010 року (а.с. 19-20 том 1) вбачається, що ОСОБА_1 був обявлений у розшук у звязку з обвинуваченням останнього у скоєнні кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 364 Кримінального кодексу України, а також те, що 27 липня 2010 року у відношенні ОСОБА_1 було винесено постанову про притягнення його в якості обвинуваченого у скоєнні вищезазначених злочинів. Також, у Постанові від 27 липня 2010 року зазначено, що під час проведення слідчо-оперативних дій місцезнаходження ОСОБА_1 не було встановлено.

Постановою Київського районного суду м. Донецька від 04 серпня 2011 року (а.с. 31-33 том 1) у відношенні ОСОБА_1 було змінено запобіжний засіб з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

У судовому засіданні та у заяві про поновлення строку звернення до суду з позовом (а.с. 36-38 том 1) ОСОБА_1 зазначив, що про його звільнення з органів внутрішніх справ йому стало відомо під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи № 67-2518, а саме, 14 червня 2011 року. До цього часу він вважав, що його відсторонено від виконання обовязків, але не звільнено з органів внутрішніх справ. Проте, звернутись до суду з позовом та зібрати необхідні докази у його обґрунтування він не мав можливості за станом здоровя та у звязку з обмеженням прав і триманням під вартою. Тому подав позов лише 02 вересня 2011 року. Лише 14 жовтня 2011 року він дізнався про те, що позов було залишено без розгляду, а тому 27 жовтня 2011 року ним було подано відповідний позов до суду вдруге (а.с. 4-11 том 1).

З системного аналізу зазначених документів вбачається, що позивач в період з 25 червня 2010 року по 27 липня 2010 року не був позбавлений можливості ознайомитись з наказом від 25 червня 2010 року № 190 о/с про його звільнення, оскільки в цей період часу до нього не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Проте, з субєктивних причин він не зявився на робочому місці та не зясував чи звільнено його з посади. Тобто, обєктивних причин, що перешкоджали ОСОБА_1 ознайомитись з наказом про звільнення у зазначений період часу судом не встановлено.

В той же час, враховуючи той факт, що у відношенні ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу і його місцезнаходження не було встановлено, як зазначено у Постанові від 27 липня 2010 року, суд вважає відсутніми, з обєктивних причин, можливості ознайомити позивача з наказом про звільнення з ініціативи відповідача. Тобто, у даному випадку, на думку суду, є очевидним факт свідомого ухиляння позивача від ознайомлення з наказом про звільнення.

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі по тексту Положення № 114), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ приймають ОСОБА_5 працівника органів внутрішніх справ України відповідно до законодавства. ОСОБА_5 працівника органів внутрішніх справ України, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 р. N 382. З тексту присяги вбачається, що вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України, працівник міліції присягає з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

Тобто, займаючи посаду оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Лінійного відділу на ст. Дебальцеве, позивач був обізнаний про свої обовязки щодо неухильного дотримання дисципліни. Проте, наявні у справі докази доводять, що позивач не дотримувався службової дисципліни.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за умов ст. 13 Закону України «Про попереднє увязнення», для осіб, які взяті під варту передбачена можливість листування. Проте, до відповідачів не надходило від позивача ніяких запитів чи листів з вимогою розяснити чи перебуває він на службі.

Тому, суд не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що він був позбавлений можливості дізнатись про своє звільнення навіть, якщо до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач без обєктивних на те причин, не ознайомився з наказом про його звільнення.

Той факт, що позивач не мав бажання ознайомитись з наказом про звільнення доводиться і тим, що він особисто не зявлявся на робочому місці та не цікавився чи не звільнений він з посади. Оскільки ж позивач на роботу не виходив, відповідач не мав можливості ознайомити його під підпис з наказом про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин. Проте, однією з причин визнання не поважними причин пропуску строку звернення з позовом, є значний сплив часу, що унеможливлює зясування істотних обставин справи.

Суд звертає увагу на те, що з моменту звільнення позивача з посади 25 червня 2010 року та застосування щодо нього дисциплінарного стягнення до моменту звернення його з позовом вперше - 02 вересня 2011 року сплинуло більше року. В той же час, Кодексом адміністративного судочинства для даної категорії справ встановлено місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права саме з метою забезпечення достатніх умов для встановлення обєктивної істини. Тому суд приходить до висновку, що у даному випадку строк, сплинувший з моменту звільнення позивача до моменту звернення його за захистом порушеного права є значним, а наслідки пропуску цього строку обумовлюють відсутність можливості встановлення об'єктивної істини в розглядуваній справі.

Під час розгляду питання визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, позивач не надав у обґрунтування своїх стверджень достатніх доказів у підтвердження обставин, що перешкоджали йому дізнатись про своє звільнення вчасно. В той же час, наведені відповідачем обставини щодо відсутності поважних причин пропуску строку зверненя до суду, знайшли підтвердження відповідними доказами, зокрема, наявними у справі документами. За таких обставин суд не вбачає можливим визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки не було обєктивних причин, які б перешкоджали позивачу дізнатись про його звільнення, а також тому, що сплинувший строк є перешкодою для встановлення судом істини по справі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними та звертає увагу на те, що значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 65, 69-71, 138-141, 143, 155, 160, 165, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці щодо залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Лінійного відділу на станції Дебальцеве управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання незаконними та неправомірними дії, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Ухвала прийнята в нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 01 червня 2016 року в присутності позивача та представника відповідача.

Повний текст ухвали складений 06 червня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.