Справа № П/811/3382/15.
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року справа № П/811/3382/15.

провадження № 2-ап/811/9/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., за участю секретаря Побочій О.В. та представників:

позивача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

відповідача: Білоуса В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4
доКіровського відділу Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції
провизнання неправочинною та скасування постанови від 16.01.2015 року №46058798, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кіровського відділу Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про визнання неправочинною та скасування постанови від 16.01.2015 року винесеної державним виконавцем Євсович І.В. по виконавчому провадженню №46058798 в частині накладення арешту на нерухоме майно, а також, зняття арешту з кімнати за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що постановою державного виконавця Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ Євсович І.В. від 16.01.2015 року ВП№46058798 про відкриття виконавчого провадження в частині накладено арешт на її майно. Позивач вказувала на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому є незаконною та підлягає скасуванню.

Відповідач не погоджуючись з позовом надав суду заперечення на позов. Вимоги позову не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

У судовому засіданні представник та позивач підтримали вимоги адміністративного позову і просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції на виконання подано виконавчий лист №404/5604/14-к від 03.12.2014 Кіровського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди 10000,00 грн.

16.01.2015 року державним виконавцем Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ Євсович І.В. відкрито виконавче провадження та надано строк для самостійного виконання до 23.01.2015 року (а.с.6).

Пунктом 2 вищезазначеної постанови боржнику надано строк щодо добровільного виконання в строк до 23.01.2015 року.

Пунктом 4 постанови визначено, що накласти арешт на все майно у межах суми звернення 10000, 000 грн.

Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Завдання щодо своєчасного, повного та неупередженого примусового виконання рішень, передбачених законом, відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» покладається на органи державної виконавчої служби.

Підставою для відкриття виконавчого провадження та подальшого примусового виконання рішення державною виконавчою службою є звернення до виконання виконавчого документа. Виконавчі документи це письмові документи встановленої форми та змісту, які видаються судами та іншими юрисдикційними органами для примусового виконання прийнятих ними рішень.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив та зазначив у запереченнях про те, що оскільки боржником рішення суду в самостійному порядку не виконано, хоча боржника повідомлено належним чином, державним виконавцем на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 10000,00 грн. (а.с.59).

Крім того, представник відповідача посилався на підстави застосування арешту які викладені в запереченнях. Так, з метою виявлення рахунків та місця роботи боржника державним виконавцем направлено запити до КОДПІ та УПФУ. Згідно відповідей з вищезазначених установ стало відомо, що боржник ОСОБА_1 на обліку в органах ДПС не перебуває та пенсію не отримує.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» майно боржника - це кошти боржника в гривнях, у іноземній валюті, у цінних паперах, інші цінності - ювелірні й побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінних каменів і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів тощо, інші матеріальні предмети та майнові права.

Так, у першу чергу стягнення за виконавчими документами звертається на кошти боржника у гривнях, іноземній валюті, на інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач не надав суду доказів направлення та отримання позивачем копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№46058789 в строк зазначений в процесуальному документі.

Також суду не надано доказів щодо здійснення державним виконавцем процесуальних дій щодо виявлення рахунків та місця роботи боржника, які повинні передувати накладенню арешту майна (а.с.6).

Пунктом 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. № 74/5, зареєстрованої в Мін'юсті України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158 (із змінами та доповненнями), передбачено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

У виконавчому провадженні арешт на майно боржника включає в себе комплекс процесуальних виконавчих дій щодо заборони вільного розпорядження та користування таким майном.

Арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може здійснюватися як під час відкриття виконавчого провадження, так і в процесі здійснення інших виконавчих дій.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець приймаючи до виконання виконавчий документ в постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусово із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. За заявою стягувача державний виконавець з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Тобто саме на стадії відкриття виконавчого провадження від оперативності дій державного викнавця залежить своєчасність та повнота виконання виконавчого документатому, тому стягувачові надається додаткова гарантія забезпечення йрго прав у виконавчому провалдженні, що виявляється у вжиті державним виконавцем додаткових заходів щодо виконання виконавчого документа.

Згідно зі статтею 57 Закону України „Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими ч. 2 цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що державний виконавець в порушення вищезазначених норм до накладення арешту на майно не вчинив всіх необхідних процесуальних виконавчих дій та не виніс окремого процесуального документа шляхом винесення постанови про арешт.

Разом з тим, суд зауважує, що згідно ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», забороняється звертати стягнення на житло боржника, якщо борг не перевищує десяти місячних розмірів мінімальної заробітної плати.

На час виникнення спірних правовідносин мінімальна заробітна плата на місяць становила 1378 грн., а десять мінімальних заробітних плат становить 13,780 гри., в той час як сума боргу становить 10,000 грн. що на 3780 грн. менше ніж десять мінімальних місячних заробітних плат.

Крім того, судом встановлено, що в кімнаті на яке накладено арешт зареєстрований як співвласник та постійний користувач неповнолітній син позивача - ОСОБА_4 (а.с.21).

На підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист дитинства» та на підставі ст. 4.5.9. Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка була затверджена Наказом №512/5 від 02.04.2012 року Міністерства юстиції України, які забороняють звертати стягнення на майно неповнолітньої дитини.

Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 № 44/25, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд зауважує, що в Конституції України та ратифікованій Верховною Радою України Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), гарантовані фундаментальні права і свободи людини, серед яких: право на життя, на свободу і особисту недоторканність, право на власність, право на справедливий суд та інші.

В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції було прийнято Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон), який став узгоджує судові рішення, що приймаються в Україні щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина із європейськими стандартами.

Статтею 17 Закону визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Таким чином, ратифікувавши Конвенцію та прийнявши вищевказаний Закон, Україна визнала юрисдикцію Суду, з метою створення в схожих правовідносинах однорідної судової практики, узгодженої з європейською правовою системою, тим самим створивши передумови для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Однією із основоположних задекларованих європейських цінностей є право на власність, тобто право на мирне володіння своїм майном, визначене у статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даній статті, зокрема, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи з зазначеного суд дійшов висновку, що постанова від 16.01.2015 року про відкриття виконавчого провадження №46058798, винесена державним виконавцем Євсович І.В. в частині накладення арешту на нерухоме майно є неправомірною та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору та відсутністю інших документально підтверджених витрат, судові витрати позивача з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.69,70,71, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов - задовольнити.

2.Визнати неправочинною та скасувати постанову від 16.01.2015 року винесену державним виконавцем Євсович І.В. по виконавчому провадженню №46058798 в частині накладення арешту на нерухоме майно.

3.Зняти арешт з кімнати за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текс постанови складений 16.05.2016 року.

Суддя Р.В. Жук