Справа № 826/16434/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 червня 2016 року № 826/16434/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Біллор»
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання дій протиправними та визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Біллор» (надалі - позивач або ТОВ «Біллор») з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач або ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить:

- визнати протиправними дії ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві по відмові у прийнятті декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року та ухваленні податкового повідомлення-рішення від 26.03.2015 № про застосування штрафної (фінансової) санкції за несвоєчасне подання податкової звітності з податку на додану вартість за січень 2015 року;

- визнати недійсним податкове повідомлення-рішення від 26.03.2015 № .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ Біллор» своєчасно (10.02.2015) та у встановленому ст. 49 Податкового кодексу України порядку подало до податкової інспекції податкову звітність з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року. На думку позивача чинне податкове законодавство не містить прямої заборони контролюючому органу на прийняття податкової звітності, поданої платником податків у паперовому вигляді, а тому висновки акта камеральної перевірки від 25.03.2015 № 1105/26-55-15-07 про порушення товариством вимог пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України є безпідставними. В тексті свого позову позивач також вказує на протиправність дій відповідача щодо відмови у прийнятті податкової декларації ТОВ «Біллор» з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року з підстав, що наведені у листі ДПІ від 19.02.2014 № 11572/10/2655-18-44, оскільки товариством зі своєї сторони були виконані всі умови для забезпечення направлення такої звітності в електронному вигляді (в тому числі отримано електронні ключі на підпис керівника, укладено з податковою інспекцією договір про визнання електронної звітності). Разом з тим у зв'язку з недоопрацюванням контролюючим органом на центральному рівні програмного забезпечення по електронній звітності - системи електронного обліку та звітності за допомогою автоматизованої системи «Єдине вікно подання електронної звітності», та відповідно виникнення конфлікту між вказаним програмним забезпеченням та програмним забезпеченням на комп'ютері товариства, подати декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року в електронному вигляді не вдалося. А тому як наслідок вказана декларація була подана до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві 10.02.2015 на паперових носіях, що не суперечить нормам Податкового кодексу України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, та попередньо подав до канцелярії суду заперечення проти позову та додаткові поснення, де зазначив про правомірність дій та оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

В судовому засіданні 10.05.2015 за участю представника позивача суд керуючись нормами ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів позову та не заперечується відповідачем, 10.02.2015, у зв'язку із виникненням технічних труднощів при відправці податкової звітності в електронному вигляді, ТОВ «Біллор» подало до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року у паперовому вигляді шляхом направлення такої декларації поштою разом цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

У відповідь ДПІ надіслала позивачу лист від 19.02.2015 № 11572/10/26-55-18-04 «Про відмову у прийнятті», де відповідач повідомив товариство про те, що у зв'язку з внесеними Законом України від 31.07.2014 № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» до Податкового кодексу України змінами, починаючи з 1 січня 2015 року, податкова звітність з податку на додану вартість подається до контролюючого органу всіма платниками податку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації елетронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством. З урахуванням цього, поданий товариством звіт з податку на додану вартість за звітний (податковий) період січень 2015 року на паперовому носії, не може бути прйнятий як податкова декларація, а тому запропоновано подати звіт у спосіб, передбачений ст. 49 Податкового кодексу України. Даний лист відповідача від 19.02.2015 позивачем отримано 27.02.2015.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, оформленим листом від 19.02.2015 № 11572/10/26-55-18-04, позивач подав до канцелярії ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві лист № 5 від 28.02.2015 на ім'я Начальника податкової інспекції, де, посилаючись на протиправність відмови у прийнятті податкової звітності, просив прийняти подану товариством податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року у відповідності до п. 3 ст. 49 Податкового кодексу України.

Своїм листом від 06.03.2015 № 15534/10/26-55-18-04 відповідач повідомив ТОВ «Біллор» про суперечність способу подання податкової звітності з ПДВ на паперових носіях нормам абз. 2 п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України та повторно запропонував подати звіт у спосіб, передбачений п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України.

В подальшому працівником ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві була проведена камеральна перевірка з питання неподання або несвоєчасного подання ТОВ «Біллор» податкової звітності з податку на додану вартість за січень2015 року, за результатами якої складений акт від 25.03.2015 № 1105/26-55-15-07 (далі - акт перевірки).

Згідно тексту цього акта від 25.03.2015 № 1105/26-55-15-07 в ході проведеної камеральної перевірки працівником податкової інспекції встановлено порушення ТОВ «Біллор» вимог пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме - товариство не подало податкову звітність з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року.

26.03.2015 на підставі зазначеного акта перевірки ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняла спірне податкове повідомлення-рішення форми «Р» за № , яким згідно з п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України застосувало до ТОВ «Біллор» штраф у сумі 170 грн. за фктом порушення пп. 49.1.18 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України.

Результати камеральної перевірки були оспорені позивачем в досудовому порядку шляхом подання до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві заперечень від 14.04.2015 № 28. За наслідками розгляду таких заперечень висновки акта перевірки були залишені без змін про що ТОВ «Біллор» повідомлено листом ДПІ від 23.04.2015 № 25443/10/26-55-15-07.

Вважаючи дії відповідача щодо неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року, надісланої 10.02.2015 в паперовому вигляді, та висновки акта камеральної перевірки протиправними, та як наслідок, - винесене на підставі такого акта від 25.03.2015 податкове повідомлення-рішення від 26.03.2015 № - незаконним, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу норм пп. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції, що діяла станом на день виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов'язаний, зокрема: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За приписами ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 49.1 ст. 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

А саме, нормами п. 49.18 ст. 49 та п. 203.1 ст. 203 ПК України для подання податкової звітності з податку на додану вартість передбачений базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

При цьому, необхідно враховувати приписи п. 49.20 ст. 49 зазначеного Кодексу, в силу яких якщо останній день строку подання податкової декларації припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем.

Таким чином, з контексту наведених норм Кодексу слідує, що останнім днем для подання платником податків (позивачем) податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року було 20.02.2015 (п'ятниця).

Безпосередньо порядок та спосіб подання податкової звітності врегульований нормами п. 49.3 - 49.7 ст. 49 ПК України.

Так, нормами п. 49.3 ст. 49 ПК України (в редакціях, що діяли впродовж законодавчо встановленого строку для подання податкової звітності з ПДВ за звітний період січень 2015 року) передбачалося, що податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Водночас абз. 1 і 2 п. 49.4 ст. 49 ПК України встановлено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

А безпосередньо податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Вказані зміни щодо способу та форми подання податкової звітності з ПДВ були введені Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», що набрав чинності з 01.01.2015, та яким п. 49.4 ст. 49 ПК України були доповнені новим абзацом другим, зміст якого наведений вище.

В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Даний загальновизнаним принципом права був розтлумачений у Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 таким чином, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, починаючи з січня 2015 року до правовідносин, що регулювали порядок та спосіб подання податкової звітності з податку на додану вартість, мали застосовуватися норми п. 49.4 ст. 49 ПК України в редакції Закону від 28.12.2014 № 71-VIII.

Аналогічно п. 2 розд. ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (в редакції, що діяла з 30.01.2015), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966, що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 за № 1267/26044 та діяв до 01.02.2016) передбачено, що декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 8 розділу І цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Наведені норми п. 49.4 ст. 49 ПК України та п. 2 розд. ІІІ Порядку встановлюють інші, спеціальні вимоги щодо подачі податкової декларації з податку на додану вартість, яка має бути подана виключно в електронній формі. Отже, у даному конкретному випадку норма п. 49.3 ст. 49 ПК України в частині права платника податку подавати податкову звітність з ПДВ у спосіб, що визначає/ть на його власний розсуд, застосуванню не підлягає, а у платника податку відповідно відсутнє право подачі декларації з податку на додану вартість у паперовому вигляді.

У взаємозв'язку з цим суд вважає, що подання податкової декларації з податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року в електронному вигляді є обов'язком позивача.

Між тим, процедура подання податкової звітності засобами електронного зв'язку в електронній формі до контролюючого органу регулюється Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 № 233, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.04.2008 за № 320/15011.

Пунктом 1 розд. 2 зазначеної Інструкції встановлено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Згідно п. 2 розд. 2 Інструкції для подання податкових документів до органів ДПС в електронному вигляді платник податків повинен мати: спеціалізоване програмне забезпечення для формування податкових документів в електронному вигляді у затвердженому форматі (стандарті); доступ до мережі Інтернет та можливість відправлення/приймання електронних повідомлень по електронній пошті; засіб КЗІ (сумісний за форматами даних із засобами КЗІ, що використовуються в органах ДПС); чинні посилені сертифікати відкритих ключів, сформованих акредитованим центром сертифікації ключів для платника податків та уповноважених посадових осіб платника податків, підписи яких є обов'язковими для податкової звітності у паперовій формі.

При цьому, в силу положень п. 5 розд. 3 цієї Інструкції, для подання електронних податкових документів платник податків має попередньо укласти з органом ДПС за місцем реєстрації договір про визнання електронної звітності (за затвердженими формою та змістом - Додаток 1 до Інструкції) та отримати спеціальне програмне забезпечення.

Порядок укладання такого договору та регламент дій платника податків та контролюючого органу визначені у п. 5 і 6 розд. 3 зазначеної Інструкції. Зокрема, пп. 5.5 п. 5 розд. 3 Інструкції передбачено, що після підписання договору про визнання електронних документів в органі ДПС за місцем реєстрації платник податків отримує один примірник такого договору. При цьому ставить підпис у журналі обліку договорів про визнання електронних документів (додаток 2) для засвідчення того, що платнику податків було повернуто його примірник договору.

У відповідності до розд. 6 додатку І до Інструкції - «ПРИМІРНИЙ ДОГОВІР N ________ про визнання електронних документів» визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами (пункт 1 такого Примірного договору).

З моменту укладання цього Договору всі попередні домовленості та укладені правочини між Платником податків та органом ДПС з питань електронного обміну інформацією втрачають чинність (пункт 2 такого Примірного договору).

Таким чином, з контексту наведених положень підзаконного нормативного акта вбачається, що однією з необхідних умов для подання податкової звітності до контролюючого органу в електронному вигляді є наявність укладеного між платником податку на органом державної фіскальної служби договору про визнання електронних документів.

В ході розгляду справи суд встановив, що договір про визнання електронних документів між ТОВ «Біллор» і ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві не укладався, про що в своїх додаткових письмових поясненнях зазначив представник відповідача.

Дані обставини представник позивача документально не спростував, вказавши про відсутність у нього примірника укладеного договору про визнання електронних документів.

Також в матеріалах справи відсутні жодні документальні докази, що свідчать про встановлену в судовому порядку протиправність дій або бездіяльність ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві по відношенню до ТОВ «Біллор» в частині не укладення з платником податків договору про визнання електроних документів.

З урахуванням цього суд не приймає до уваги критичні зауваження представника позивача на незадовільний стан роботи програмного забезпечення, розробленого ДФС України для прийняття та обліку податкової звітності платників податків, як поважні причини неподання товариством податкової звітності в електронному вигляді.

Згідно п. 49.8 ст.49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Нормами п. 49.9 ст. 49 цього Кодексу визначено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Також, за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою (пп. 49.9.1); у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк (пп. 49.9.2).

Таким чином, враховуючи вищевказані норми матеріального права та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що позивачем у даному випадку порушено визначений чинним податковим законодавством порядок подання податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року, оскільки останнім порушено порядок її направлення, а саме: засобами поштового зв'язку, замість електронної форми, а тому така податкова декларація не може бути визнана прийнятою.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку про правомірність дій ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо відмови у прийнятті податкової декларації ТОВ «Біллор» з податку на додану вартість за звітний (податковий) період січень 2015 року, поданої засобами поштового зв'язку на паперових носіях, а отже у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення від 26.03.2015 № , то суд зазначає наступне.

У відповідності до норм ст. 120 ПК України на платника податків покладається відповідальність за неподання або несвоєчасне подання звітності.

Зокрема, абз. 1 і 2 п. 120.1 ст. 120 ПК України визначено, що неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

При цьому, в силу норм п. 109.1 ст. 109 ПК України, «податкові правопорушення» характеризуються як протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 109.2 ст. 109 ПК України, вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач не виконав свій податковий обов'язок щодо подачі податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період січень2015 року в електронній формі, то суд вважає висновки відповідача про допущення товариством порушення пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 ПК України такими, що відповідають чинним нормам податкового законодавства, а спірне податкове повідомлення-рішення, - таким, що прийнято правомірно.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Біллор».

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Біллор» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О. Іщук