Справа № 802/689/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 червня 2016 р. Справа № 802/689/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Лещенка М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 )

про: визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 27 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 р. № 15/2015 року "Про часткову мобілізацію" він був мобілізований для проходження військової служби, в якості офіцера запасу. На підставі наказу начальника Західного регіонального управління ДПСУ від 13.03.2015 р. № 89 призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_2 ). В подальшому згідно наказу Адміністрації ДПСУ від 16.06.2015 року № 503-ос знаходився у розпорядженні начальника Східного регіонального управління та на підставі наказу останнього від 24.06.2015 року № 383-ос був призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукової діяльності оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ). Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.06.2015 року №118-ос зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення. В процесі проходження військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у зв`язку із переїздом на нове місце служби, а саме до Донецького прикордонного загону, у листопаді 2015 року ним був поданий рапорт до командування ІНФОРМАЦІЯ_1 про виплату йому підйомної допомоги, передбаченої ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, 26.04.2016 року на його поштову адресу надійшла довідка про заробітну плату від 14.04.2016 року № 344, зі змісту якої вбачалось, що вищенаведена підйомна допомога у розмірі місячного грошового забезпечення відповідачем виплачена не була.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у не нарахуванні та не виплаті йому підйомної допомоги, протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом у якому, з врахуванням заяви вх. №10742 від 26.05.2016 року про збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 р. № 276, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.05.2012 р. за № 773/21086;

- зобов`язати відповідача відшкодувати у немайновий спосіб завдану ОСОБА_1 моральну шкоду шляхом надіслання на його адресу рекомендованого поштового листа за підписом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України із визнанням факту порушення командуванням в/ч НОМЕР_1 вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 р. № 276, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.05.2012 р. за № 773/21086 у взаємовідносинах з позивачем.

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, що викладені письмово та долучені до матеріалів справи, зазначивши, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, які передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 21.06.2002 року закінчив Національну академії Прикордонних військ України ім. Б. Хмельницького, отримав первинне військове звання офіцерського складу, базову вищу освіту за напрямком підготовки "право", здобув кваліфікацію бакалавра права та почав проходи контрактну військову службу на посаді офіцера Аналітичного центру Донецького прикордонного загону.

12 жовтня 2003 року на підставі наказу Адміністрації ДПСУ від 09.09.2003 року № 59-ос був звільнений з військової служби в запас ЗСУ на підставі абз. "г" п. 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 р. № 1053/2001 у зв`язку зі скороченням штатів - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із проведенням організаційних заходів.

27 лютого 2015 року відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 р. № 15/2015 року "Про часткову мобілізацію" ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією.

На підставі наказу начальника Західного регіонального управління ДПСУ від 13.03.2015 р. №89 ОСОБА_1 призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_2 ).

В подальшому, відповідно до наказу Адміністрації ДПСУ від 16.06.2015 року № 503-ос та наказу Східного регіонального управління від 24.06.2015 року № 383-ос позивач виведений у розпорядження начальника Східного регіонального управління та призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукової діяльності оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ).

Відповідно до наказу від 24.06.2015 року №118-ос ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення та 02.07.2015 року приступив до виконання службових обов`язків (наказ №124-ос від 02.07.2015 року).

У зв`язку із переведенням ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби до Донецького прикордонного загону, 23.11.2015 року ним був поданий рапорт про виплату передбаченої ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Встановлено, що на підставі Указу Президента України "Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15" від 25.03.2016 року №115/2016, наказом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №74-ос від 07.04.2016 року, майора за призовом ОСОБА_1 , старшого офіцера оперативно-розшукового відділу звільнено в запас з військової служби та виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби (пп. "є" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу").

Поряд із цим, із змісту отриманої ОСОБА_1 довідки про заробітну плату від 14.04.2016 року №344 йому стало відомо, що вищезазначена підйомна допомога у розмірі місячного грошового забезпечення позивачу виплачена не була. При цьому на звороті самого рапорту від 23.11.2015 року проставлена відмітка посадової особи відповідача про відсутність у позивача права на отримання підйомної допомоги.

Така бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу передбаченої ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення, зумовила звернення останнього до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. При цьому Закон виділяє наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу (ч. 4, 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Як уже було встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 був мобілізований для проходження військової служби в якості офіцера запасу та в подальшому наказом начальника Донецького прикордонного загону від 24.06.2015 року №118-ос зарахований до списків особового складу Донецького прикордонного загону та всіх видів забезпечення.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 25 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Як вбачається із матеріалів справи, представник відповідача заперечуючи проти задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог вказує на те, що положення абз. 1 ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції, яка діяла на момент зарахування позивача до списків особового складу військової частини (24.06.2015 року), не передбачали виплату підйомної допомоги військовослужбовцям за призовом (мобілізованим). Також зазначив, що зміни до цих положень, в частині виплати підйомної допомоги особам офіцерського складу за призовом, набрали чинності лише 25.10.2015 року, тобто після зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу, а тому вважає, що останній не має права на отримання підйомної допомоги. Окрім цього позивач вказує на помилковість посилань позивача на Постанову КМУ від 09.04.2014 року №111, адже підйомна допомога є соціальною гарантією та не входить до складу грошового забезпечення.

Суд не погоджується із такими доводами представника відповідача з огляду на наступне.

Із матеріалів справи слідує, що спірним питанням в межах даної справи є наявність або відсутність права позивача на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця, як особи призваної під час мобілізації та направленої для проходження служби на нове місце військової служби в інший населений пункт.

Відповідно до приписів статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Пунктом 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Право військовослужбовців на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця (як окремого виду забезпечення вираженого у грошовій формі) визначене у частині 3 ст. 9-1 вищевказаного Закону.

При цьому порядок та умови виплати вказаної підйомної допомоги передбачено Інструкцією про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженого Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 24.04.2012 № 276 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 1 Інструкції, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі (далі - військовослужбовці), що переїхали на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, строк навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією органу (підрозділу) Державної прикордонної служби України (далі - орган (підрозділ) Держприкордонслужби), виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Законом України Про внесення змін до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 15 вересня 2015 року № 683-VIII, який набрав чинності 25.10.2015 року, абзац перший пункту 3 статті 9-1 цього Закону після слів "хто перебуває на кадровій військовій службі" був доповнений словами "та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу".

Разом із тим в даному випадку слід враховувати приписи, які відображенні у Положенні про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженому Указом Президента України від 29 грудня 2009 року N 1115/2009, яким визначений порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Так, зокрема, п. 255 цього Положення передбачено, що особи, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, направляються у розпорядження відповідних начальників, які мають право призначати їх на посади, та переміщуються по службі на підставах і в порядку, визначених цим Положенням. Зазначені особи виконують обов`язки, користуються правами і пільгами та забезпечуються всіма видами забезпечення, що передбачені для осіб офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом або кадрову військову службу, якщо інше не передбачено законодавством.

В свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2014 року №111 "Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" установлено, що з 18 березня 2014 р. військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Таким чином ОСОБА_1 , будучи призваним на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на переконання суду, повинен користуватись правами і пільгами та забезпечуватись всіма видами забезпечення, в тому числі і грошовим забезпеченням, що передбачені для осіб офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 незалежно від внесених змін до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", мав цілком обґрунтоване право на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, адже відповідно до положень вищезазначених нормативно-правових актів особи, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу користуються всіма правами та видами забезпечення, що й особи які проходять військову службу за контрактом.

Поряд із цим, слід також враховувати і те, що рапорт на отримання підйомної допомоги був поданий позивачем 23.11.2015 року, тобто уже після внесення змін до абз. 1 ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином право на отримання підйомної допомоги було реалізоване позивачем уже після внесення відповідних змін до Закону, тоді як сам закон не містить будь-яких обмежень щодо періоду коли таке право може бути реалізоване.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням положень ч.2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" суд приходить до висновку, що підйомна допомога є складовою та відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, як уже зазначалося вище, право на таку допомогу незалежно від підстав застосування положень Постанови КМУ від 09.04.2014 року №111, закріплене за позивачем частиною 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За таких обставин доводи представника відповідача про відсутність у позивача права на отримання підйомної допомоги, на переконання суду, є безпідставними.

Також є безпідставними посилання відповідача на Роз`яснення АДПСУ від 08.09.2014 №Т/11-7284, які надійшли на його адресу 09.09.2014, оскільки останні не є нормативним документом та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин як такі, що встановлюють права та обов`язки для сторін.

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 підйомної допомоги, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у не нарахуванні та невиплаті позивачу підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення, підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином враховуючи те, що в ході розгляду даної справи судом встановлено наявність у ОСОБА_1 права на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, та те, що така допомога виплачена йому не була, суд вважає, що з метою захисту порушеного права позивача, його наступна позовна вимога також підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 р. № 276.

В свою чергу визначаюсь щодо заявленої позовної вимоги про зобов`язання відповідача відшкодувати у немайновий спосіб завдану ОСОБА_1 моральну шкоду шляхом надіслання на його адресу рекомендованого поштового листа за підписом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України із визнанням факту порушення, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи дану позовну вимогу позивач вказує на завдану йому моральну шкоду, яка полягала у глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим, що протягом тривалого часу всупереч вимогам законодавства він був позбавлених належних йому соціальних виплат.

При цьому визначаючи спосіб відшкодування завданої моральної шкоди позивач зазначає про недоцільність її відшкодування у майновій формі, оскільки відповідачем є військова частина, яка входить до складу об`єднаних сил антитерористичного центру з проведення АТО на сході України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану).

В даному ж випадку вказана вимога жодним чином не скерована на відшкодування завданої відповідачем майнової шкоди, а спрямована на усунення наявного у позивача відчуття несправедливості, що викликане бездіяльністю відповідача, при цьому відшкодування цієї моральної шкоди ОСОБА_1 вважає можливим шляхом визнання відповідачем факту порушення ним норм чинного законодавства.

Слід звернути увагу на те, що в ході розгляду справи судом встановлено факт протиправної бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у невиплаті позивачу підйомної допомоги, що на переконання суду в повній мірі відповідає меті із якою позивачем була заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди у визначений ним спосіб, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача вчиняти будь-які додаткові дії на визнання факту, який уже встановлений судом.

Тобто визнання за судовим рішенням факту протиправної бездіяльності відповідача та зобов`язання його відновити порушене право є достатньо справедливою сатисфакцією моральної шкоди, якої міг зазнати позивач. А отже підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає.

В свою чергу, надаючи правову оцінку заявленому позивачем клопотанню від 26.05.2016 року про встановлення способу та порядку виконання судового рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Як вбачається із мотивів заявленого клопотання позивач просить суд зобов`язати відповідача довести факт існування та зміст судового рішення, винесеного за результатами розгляду даної адміністративної справи, на зборах офіцерського складу Донецького прикордонного загону до 100% зазначеної категорії військовослужбовців, які проходять військову службу в управлінні військової частини НОМЕР_1 із складанням протоколу зборів та відомості доведення подати до суду.

Суд звертає увагу позивача на те, що порядок виконання даного рішення прямо передбачений у самому рішенні та полягає у нарахуванні та виплаті відповідачем підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Поряд з цим вимоги, які ставляться позивачем у поданому ним клопотанні від 26.05.2016 року, жодним чином не стосуються виконання судового рішення, у зв`язку з чим підстави для його задоволення, на переконання суду, відсутні.

Визначаючись щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про винесення окремої ухвали, якою зобов`язати відповідача довести до голови Державної прикордонної служби України обставини, що встановленні у даній справі, для вжиття відповідних заходів на усунення причини та умов, що сприяли виникненню встановлених порушень, суд зазначає таке.

Стаття 166 КАС України визначає можливість суду першої інстанції відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності. Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Отже, виходячи з змісту вказаної статті, постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов`язком.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає за доцільне постановлення окремої ухвали за результатами розгляду даної справи.

Також суд не знаходить підстав на звернення даної постанови до негайного виконання згідно п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, оскільки за даним судовим рішенням не визначалася сума стягнення, так як сама постанова носить зобов`язальний характер.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 163 КАС України постанова суду складається із резолютивної частини із зазначенням, зокрема, встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень-відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Згідно з ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на викладене і беручи до уваги те, що рішення суду вимагає від відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, вчинення певних дій, суд доходить висновку про необхідність покладення на ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) обов`язку подати до суду звіт про виконання судового рішення в цій частині - протягом одного місяця з дня набрання постановою суду законної сили.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 №276 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.05.2012 за №773/21086.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 267 КАС України зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) протягом одного місяця з дня набрання постановою законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович