Справа № 815/1544/16
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 р. Справа № 815/1544/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 54 від 21.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - відповідач або ГУ ДМС України в Одеській області), в якому зазначив, що причиною його виїзду з країни походження були переслідування, повязані з його віросповіданням. Небезпека для життя позивача зберігається до сьогодні у разі повернення до країни походження, у зв'язку з чим у 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, як вказує позивач, рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 21.03.2016 року № 54 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції своєю постановою від 12 травня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 54 від 21.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії, - відмовив.

ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті, є громадянином ОСОБА_6, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав у м. Сіалкот (ОСОБА_6), за національністю - пенджабі, за віросповіданням - християнин, католик. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 Бхатті покинув країну походження у грудні 2015 року, а саме: повітряним шляхом по туристичній візі, авіарейсом Лахор (ОСОБА_6) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (Російська Федерація).

У лютому 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності побоюваннями за своє життя через релігійні переслідування з боку мусульман та пошуком життя в Україні.

21.03.2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2016ОD0030 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_5 Бхатті в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Вказаний висновок Управління обґрунтувало, в цілому, тим, що Аналізом особової справи можливо дійти висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до ОСОБА_6.

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 21.03.2016 року № 54 з посиланням на ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.03.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст.1 Закону визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_6, позивач не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_7 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через переслідування пов'язані з його віросповіданням.

Так, зокрема, в протоколі співбесіди від 15.03.2016 року позивач стверджує, що причиною неможливості його повернення до ОСОБА_6 є загроза його життю з боку мусульман на релігійній основі та пошук кращого життя в Україні.

Разом з тим, як зазначає відповідач, за результатами проведеного протоколу анкетування від 14.03.2016 року підтверджено відсутність переслідувань або побоювань на території ОСОБА_6 у відповідності до п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Встановлено, що під час проведення протоколу анкетування від 14.03.2016 року, позивачу було запропоновано розповісти про можливі інциденти із застосуванням фізичного насильства відносно нього на території ОСОБА_6. Разом з тим, позивач повідомив, що будь-яких подій з ним не траплялось, були погрози через віросповідання, приклади яких він назвати не зміг, що підтверджується протоколом анкетування від 09.02.2016 року. Однак під час проведення протоколу співбесіди від 15.03.2016 року, позивач зазначив, що одного разу його побили мусульмани на протесті.

В заяві про надання міжнародного захисту описується подія, відповідно до якої позивач повертався з відрядження, його зупинили невідомі, почали погрожувати, казати, що він невірний, після чого його нібито звільнили з роботи.

Суперечливість наданих відомостей також було виявлено під час проведення протоколу співбесіди від 15.03.2016 року, під час якого позивач повідомив, що у відрядження він ніколи не їздив.

Також під час проведення протоколу анкетування від 14.03.2016 року позивач повідомив, що приїхав до України через релігійні переслідування, що стало основною причиною виїзду з країни постійного проживання та назвав закон № 95 С, через порушення якого його нібито переслідували та існує вірогідність потрапляння до в'язниці.

Насправді, як зазначив відповідач, в законі, який має на увазі позивач, йдеться про богохульство, віросповідання християнства не може бути прирівняне до цього явища, так як в цьому законі також підтримується рівність всіх релігій та заохочується взаємна терпимість.

Крім того, з ОСОБА_6 ОСОБА_8 Бхатті вибув у грудні 2015 року до Російської Федерації. На території Російської Федерації позивач перебував на протязі 20 днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також неможливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки згідно зі ст. 29 Закону Російської Федерації Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту також узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 29.12.2015 року по справі № 815/168/15.

На територію України ОСОБА_9 ОСОБА_8 Бхатті потрапив нелегально 25.12.2015 року. За наданням захисту позивач звернувся лише 19.02.2016 року, тобто лише через 2 місяці після прибуття на територію України.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З протоколу співбесіди від 15.03.2016 року вбачається, що позивач взагалі не приховує той факт, що звернення за захистом направлено на легалізацію свого становища в Україні.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком відповідача відносно того, що надана позивачем історія про переслідування не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту. Також позивачем не було надано жодної інформації та доказів, які б свідчили про наявність реальної загрози життю, безпеці або свободи шукача захисту на Батьківщині.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_8 Бхатті, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_8 Бхатті до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 54 від 21.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3