Справа № 2а-129/12/2670
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

"31" травня 2016 р. К/800/2802/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
за участю секретаряТитенко М.П.
та представників сторін: від позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6
від відповідачаРогоза Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуфізичної особи-підприємця ОСОБА_5
на постановуОкружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2014
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014
у справі № 2а-129/12/2670
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
провизнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.12.2011 за №, №.

Справа розглядалась судами неодноразово.

При останньому розгляді справи постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення судів прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні касаційної інстанції представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача (Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві) його правонаступником - Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Суд касаційної інстанції, розглянувши заявлене клопотання, дійшов висновку про його обґрунтованість та необхідність його задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання позивачем вимог законодавства з питань оподаткування за період з 01.10.2008 по 30.12.2010, за результатами якої складений акт №58/1704-;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727, в результаті перевищення позивачем в ІV кварталі 2008 року граничного обсягу виручки в розмірі 500 000 грн., ст.13 розд. IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92, в результаті чого позивачу донараховано податок з доходів фізичних осіб за 2008 рік в сумі 5 794, 25 грн., за 2009 року в сумі 24 468, 36 грн., за 2010 рік в сумі 56 049, 34 грн., пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого позивачу збільшено податкові зобов'язання з податку на додану вартість за 2009 - 2010 роки на суму 418 686 грн.;

- на підставі акту перевірки відповідачем було прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2011, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 523 357,5 грн., (з яких: 418 686 грн. - основний платіж та 104 671,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2011, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 86 311,95 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в результаті перевищення позивачем граничного розміру ліміту виручки, встановленого ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727, нарахування платнику податків податкових зобов'язань за спірними податковими повідомленнями-рішеннями є правомірним.

Суд касаційної інстанції вважає такі висновки суду першої та апеляційної інстанцій передчасними, як такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000 грн.

Згідно ст.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість (крім випадку, коли юридична особа обрала спосіб оподаткування доходів за єдиним податком за ставкою 6 відсотків) та податку на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб - суб'єктів малого підприємництва).

Відповідно до ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єкта малого підприємництва» виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді.

А тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали безпідставними посилання позивача на те, що до обсягу його виручки від реалізації товарів підлягає включенню лише комісійна винагорода, яка була перерахована на його розрахунковий рахунок в складі грошових коштів на підставі укладених договорів комісії.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на поточні рахунки позивача за укладеними договорами надійшли суми коштів як плата за «транспортні послуги перевезення вантажів», «транспортно-експедиційні послуги», «плата за автопослуги (транзитні кошти)», «інформаційні послуги» у 2008 році на суму 655 868, 53 грн., у 2009 році на суму 766 134, 71 грн., у 2010 році на суму 1 327 306, 85 грн.

За змістом ст.5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

При цьому, лише за умов додержання приписів названого Указу доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань такого платника податку.

Однак, зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

А відтак, оподаткування доходів, отриманих платником єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватися із застосуванням правил загальної системи оподаткування.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи даний спір по суті, не встановили, з якого звітного періоду (кварталу) позивач був зобов'язаним перейти на загальну систему оподаткування, не встановили об'єкти оподаткування податком на доходи фізичних осіб, що виникли у позивача в наступних звітних періодах, та не перевірили правильність визначення податковим органом позивачу зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб.

В частині спірних правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку з визначенням позивачу податкового зобов'язання по податку на додану вартість, судова колегія звертає увагу на наступне.

За змістом пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент спірних правовідносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Згідно п.9.3 ст.9 названого Закону особи, які підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов'язані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням (місцем проживання).

Відповідно до п.9.4 ст.9 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Якщо особа укладає одну чи більше цивільно-правових угод (договорів), унаслідок виконання яких планується здійснення оподатковуваних операцій, обсяг яких перевищуватиме протягом звітного податкового періоду у два чи більше разів суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, то така особа зобов'язана зареєструватися як платник цього податку до кінця такого звітного податкового періоду.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

З огляду на зміст наведених положень податкового законодавства, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що загальну суму від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), встановлену пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість», слід відраховувати з моменту виникнення у платника податків обов'язку перейти на загальну систему оподаткування.

Однак, при розгляді даної справи судами попередніх інстанцій не досліджено та не встановлено, в якому періоді позивач досяг граничного розміру суми в 300 000 грн. від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) та, відповідно, в якому податковому періоді у нього виник обов'язок надіслати податковому органу заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість.

Таким чином, під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати вищезазначене, встановити вказані обставини та, в залежності від встановленого, дійти висновку про обґрунтованість визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість та застосування штрафних санкцій у спірній сумі.

Вищевказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій не було з'ясовано належним чином обставини справи, у той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Допустити заміну відповідача (Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві) його правонаступником - Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

2. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити частково.

3. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль О.А. Моторний