Справа № 813/972/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 р. Справа № 876/2226/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Міністерства юстиції України, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказів МВС України №48о/с від 16.01.2015 року та Управління МВС України на Львівській залізниці №4о/с від 23.01.2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на ст. Львів УМВС, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 року задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач Управління МВС України на Львівській залізниці, не погодившись з прийнятим рішенням, подало апеляційну скаргу, вважаючи оскаржувану постанову незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права і такою, що підлягає скасуванню.

Просить скасувати дану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги тим, що суд першої не врахував тієї обставини, що складення позивачем адміністративного протоколу відносно учасника мирних акцій протесту є вчинком, що дискредитує звання працівника міліції.

Окрім цього апелянт зазначає, що Управління МВС України на Львівській залізниці ліквідовано наказом МВС України №660 від 08.06.2015 року, а правонаступника у встановленому законодавством порядку не визначено.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Стаття 8 ОСОБА_3 України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 ОСОБА_3 України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Стаття 43 ОСОБА_3 України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 ОСОБА_3 України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правову основу служби в органах внутрішніх справ становлять ОСОБА_3 України, закони та інші нормативно - правові акти, у тому числі нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, акти органів місцевого самоврядування, прийняті у межах їх повноважень, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення зі служби працівників ОВС повинно здійснюватись лише на підставах, передбачених законом, під якими вбачаються такі життєві обставини, що законодавчо визначаються як юридичні факти для припинення служби. Звільнення може здійснюватись виключно з дотриманням певних процедурних вимог, що мають різний зміст за кожною підставою звільнення. Недотримання цих вимог розцінюється як незаконне звільнення з відновленням особи на службі в ОВС на колишній посаді.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом ГУ МВС України у Львівській області від 30.12.2014 року № 692о/с по особовому складу капітана міліції ОСОБА_2 (М-065409) відряджено в розпорядження Управління МВС на Львівській залізниці, увільнивши його з посади старшого інспектора сектору адміністративної практики відділу ДАІ з обслуговування м. Львів ГУ МВС, з 01.01.2015 року.

Наказом МВС України №48о/с від 16.01.2015 року «По особовому складу» відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII та згідно з п. 62"а", п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, по Управлінню МВС України на Львівській залізниці, капітана міліції ОСОБА_2

Наказом Управління МВС України на Львівській залізниці №4о/с від 23.01.2015 року «По особовому складу» відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII та згідно з п. 62"а", п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу капітана міліції ОСОБА_2 (М-065409) оперуповноваженого (за рахунок вакантної посади старшого уповноваженого) сектору карного розшуку лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 23.01.2015 року.

Також судом встановлено належними та допустими доказами, що у березні 2014 року прокуратура Львівської області звернулася з поданням про усунення порушень вимог чинного законодавства при застосуванні заходів адміністративного впливу за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

З висновку службового розслідування за фактами порушень, виявлених прокуратурою м. Львова у ході нагляду за додержанням вимог законодавств про адміністративні правопорушення при застосуванні заходів адміністративного впливу посадовими особами відділу ДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області судом з'ясовано, що 09.01.2014 року інспектором ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Орищиним Ю.Б. складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП відносно ОСОБА_4, того ж дня вказаний протокол скеровано для розгляду на адресу Личаківського районного суду м. Львова. Під час складення вказаного протоколу інспектором проігноровано вимоги ст. 254, 256, 258 КУпАП, п. 4.1, 4.2 Інструкції складено протокол без присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за вчинення таких дій рекомендовано притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2, а саме: оголосити догану

Керуючись принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, з метою повного, обєктивного та всебічного розгляду справи суд першої інстанції звертався з запитами до державних установ на які відповідно отримав відповіді.

Так, листом від 31.03.2015 року № 36/816 відділом ДАІ з обслуговування м. Львова повідомлено, що під час подій, які мали місце в ніч з 18.02.2014 року на 19.02.2014 року невстановленими особами були вчинені масові заворушення, які виразилися в підпалах, знищенні майна та захопленні приміщення ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, саме в цей час з сектору адміністративної практики ВДАІ ЛМУ зникло ряд документів, серед яких і матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_4

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 27.01.2014 року у справі №3/463/80/14 судом встановлено, що матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_4 за ст. 122-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення повернуто у відділ ДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для належного оформлення. Причиною повернення було те, що протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2014 року щодо ОСОБА_4 складено з порушенням вимог ст. 254, ст. 256 вказаного Кодексу, адже такий складено у відсутності особи, без належного повідомлення про час і місце його складання, другий екземпляр такого під розписку не вручений.

Крім того, листом від 07.02.2014 року №9/с на №36/1611а від 06.02.2014 року суддя Личаківського районного суду м. Львова повідомив Відділ ДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, що 07.02.2014 року на адресу суду поступили після "належного оформлення" адміністративні матеріали відносно ОСОБА_4 за ст. 122-2 КУпАП з рапортом старшого інспектора ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області капітана міліції ОСОБА_2, від 04.02.2014 року, який фактично за змістом є аналогічним рапорту вказаного працівника міліції від 08.01.2014 року.

Разом з тим, в матеріалах справи справи відсутні дані про належне повідомлення ОСОБА_4 про виклик у ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для складання протоколу про адміністративне правопорушення, описані порушення в постанові суду від 27.01.2014 року старшим інспектором ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області капітаном міліції ОСОБА_2 не усунуто. В адміністративних матеріалах відсутні будь-які дані, що вказаним працівником міліції вчинено будь-які дії на усунення виявлених недоліків.

Судом обгрунтовано звернуто увагу, що з письмових пояснень ОСОБА_4 від 23.01.2014 року, наявних в адміністративних матеріалах, вбачається, що транспортним засобом "Skoda Superb" д.н.з. НОМЕР_1 29.12.2013 року керувала ОСОБА_5, що потребує додаткової перевірки як пояснень ОСОБА_3 так і необхідності відібрання пояснень у ОСОБА_5, чого органом ДАІ цього не виконано.

Доказів того, що матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_4 за ст. 122-2 КУпАП вчергове, після 07.02.2014 року, направлялися до Личаківського районного суду м. Львова, як і доказів притягнення до адміністративної відповідальності чи звільнення від такої за результатами розгляду цієї адміністративної справи, суду не надано.

Отже, рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 чи звільнення від такої не приймалося. Сторони дану обставину не заперечують.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про міліцію", порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114.

Згідно з пунктом 10 Положення постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обовязки громадян, передбачені ОСОБА_3 та іншими законодавчими актами, а їх права, обовязки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з п. 62 Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

За правилами п. 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначаються Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VIІ (далі - Закон №1682-VII).

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_6, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, до працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29.01.2014 року №737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21.02.2014 року №743-VII.

Таким чином, положення п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII може бути застосоване до особи, яка своїми діями сприяла притягненню до відповідальності осіб, звільнених від відповідальності вищезазначеними Законами.

Закон України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29.01.2014 р. №737-VII (втратив чинність згідно з Законом від 21.02.2014 р. №743-VII) має на меті, керуючись принципом гуманізму, звільнити від переслідування та покарання осіб у зв'язку із масовими акціями протесту (далі - Закон №737-VII).

Застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, до яких застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту, - судами, що винесли відповідні постанови, за клопотанням особи, підданої адміністративному арешту, її захисника чи законного представника (п. 5 ст. 6 Закону №737-VII).

Згідно з ст. 7 Закону №737-VII питання про застосування цього Закону суд вирішує в судовому засіданні. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Відповідно до Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21.02.2014 р. №743-VII (далі - Закон №743-VII) звільнено від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21.11.2013 року, за вчинення в період з 21.11.2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, за умови, що ці правопорушення пов'язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом (ст. 4 Закону №743-VII).

Для цього Закону участь особи у масових акціях протесту підтверджується її заявою відповідному органу чи посадовій особі (ч. 3 ст. 1 Закону №743-VII).

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону виконання цього Закону в частині звільнення від адміністративної відповідальності осіб, зазначених у статті 4 цього Закону, покладається на суди.

Також, ст. 7 Закону №743-VII питання про застосування цього Закону суд вирішує в судовому засіданні. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Таким чином, виконання Закону №737-VII та Закону №743-VII покладається на суди та вирішується у судовому засіданні.

Повертаючись до наведених обставин та доказів необхідно повторно наголосити, що Личаківський районний суд м. Львова не приймав рішення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, а отже, і про звільнення ОСОБА_4 від такої.

Одночасно стороною відповідача не представлено суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 приймав участь у масових акціях протесту, що згідно з ч. 3 ст. 1 Законом №743-VII підтверджується заявою особи відповідному органу чи посадовій особі.

Напротивагу цьому, на відсутність доказової бази у цій частині вказується у листі Личаківського районного суду м. Львова від 07.02.2014 року №9/с.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не належить до осіб, звільнених від адміністративної відповідальності в розумінні Закону України від 29.01.2014 р. №737-УІІ, чи Закону України від 21.02.2014 р. №743-УІІ".

З врахуванням того, що положення п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII може бути застосоване до особи, яка своїми діями сприяла притягненню до відповідальності осіб, звільнених від відповідальності вищезазначеними Законами та відсутності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4, чи звільнення від такої, застосування до ОСОБА_2 п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" є необґрунтованим та безпідставним.

Колегія суддів не може прийняти до уваги твердження апелянта про те, що Управління МВС України на Львівській залізниці ліквідовано, а тому позивач не може бути поноленим на попередню на посаду, покликаючись на наступне.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного Кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 Цивільного Кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 Цивільного Кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

08.06.2015 р. наказом Міністерства внутрішніх справ №660 "Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці" Управління МВС України на Львівській залізниці ліквідовано, створено комісію з ліквідації Управління МВС України на Львівській залізниці. Даний наказ видано відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", статей104, 105, 110, 111 ЦК України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 13.08.2014р. № 401 та на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ".

Згідно наказу № 741 МВС України від 22.06.2015 р. "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції", - усі посади УМВСУ на Львівській залізниці - скорочено.

З метою реалізації даного наказу Управлінням МВС України на Львівській залізниці видано наказ №43 о/с "Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці", згідно яких скорочено усі посади в управлінні.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 22.09.2015р. №21212581, УМВС України на Львівській залізниці з 13.07.2015р. перебуває в стані припинення за рішенням засновника.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються ОСОБА_3 України та законом.

Наведене дозволяє стверджувати, що така комісія є уповноваженим представником такого підприємства.

Приймаючи рішення в даній справі, суд також керувався постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, із змінами, відповідно до якої, діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходив із того, що оскаржуваними наказами звільнено з 23.01.205 року, відтак останній повинен бути поновлений на посаді з якої незаконно звільнений, а саме на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку лінійного відділу на ст. Львів УМВС з 24.01.2015 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає встановленим, що позивача звільнено з роботи з порушенням встановленого законом порядку, а тому спірні розпорядження суд першої інстанції правомірно визнав протиправним та скасувати, а позивача поновив на попередній посаді.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України регламентовано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому в розумінні ст.235 КЗпП України вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Згідно із ч.4 п.32 Постанови оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» і «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачу належить виплатити 18105 грн грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що суд першої інстанції таку виконав у в повному обсязі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і в повному обсязі встановив обставини справи, прийняв обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 року у справі № 813/972/15 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_7

Повний текст виготовлено 14.06.2016р.