Справа № 826/14779/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивач, НАК «Нафтогаз») звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Відповідач, НКРЕКП) про визнання протиправною (нечинною) та скасування постанови НКРЕКП від 07.03.2013 року №228 «Про затвердження Типової форми договору на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)».

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана постанова є незаконною та протиправною, оскільки прийнята з порушенням норм діючого законодавства, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такої постанови, без дотримання принципів рівності перед законом, упереджено та недобросовісно, без дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на та досягнення яких спрямоване оскаржувана постанова. Укладення типового договору в примусовому порядку призведе до збитків власників складових Єдиної газотранспортної системи України і, у тому числі, до спричинення позивачу збитків. Типовий договір передбачає безоплатну передачу належного власнику майна у власність, користування чи господарське відання іншій особі, що є порушенням законодавства у сфері функціонування ринку природного газу та безпосередньо прав та інтересів позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

З матеріалів даної справи вбачається, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року була оскаржена 17 березня 2016 року Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року відкрито провадження по зазначеній вище апеляційній скарзі та призначено розгляд справи.

За розглядом апеляційної скарги 12 квітня 2016 року Київським апеляційним адміністративним судом постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", про визнання протиправною та скасування постанови - скасувано, а позовну заяву Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", про визнання протиправною та скасування постанови - залишено без розгляду.

Відповідно до супровідного листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2016 року № 826/14779/15/2596/16 надіслано за належністю до Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 17 березня 2016 року вх. № 20936/16, про перегляд постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у справі № 826/14779/15 за адміністративним позовом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про визнання протиправною та скасування постанови, разом зі справою.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 24 травня 2016 року зазначену вище справу передано відповідному складу колегії для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 КАС України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 232 - 1 КАС України, якщо касаційну скаргу на судове рішення було подано в установлені цим Кодексом строки, але вона надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи або коли строки на подання касаційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин було поновлено або продовжено і особа, яка подала касаційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає таку скаргу за правилами, встановленими цією главою.

Залежно від обґрунтованості зазначеної в частині першій цієї статті скарги суд постановляє ухвалу або ухвалює постанову відповідно до статей 231 і 232 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або постанову суду касаційної інстанції.

Застосовуючи аналогію закону, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції може скасувати її та ухвалити нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") утворена на виконання Указу Президента України від 25 лютого 1998 pоку №151 "Про реформування нафтогазового комплексу України", метою діяльності якої є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Свою господарську діяльність позивач, як суб'єкт ринку природного газу, здійснює у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та нормативно-правових актів, що регулюють діяльність на ринку природного газу.

У процесі здійснення господарської діяльності, позивачем з метою забезпечення задоволення потреб споживачів паливно-енергетичних ресурсах за власні кошти було побудовано ряд складових Єдиної газотранспортної системи України (газорозподільчі, підвідні газопроводи), які перебувають у власності Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Як зазначає позивач, він не здійснює господарську діяльність з постачання та/або розподілу природного газу та не використовує у своїй діяльності складові ЄГТС, що їй належать (у зв'язку з відсутністю відповідної ліцензії, наявність якої обов'язкова для здійснення діяльності постачання/розподілу природного газу споживачам в силу вимог ст. 1 Закону країни "Про засади функціонування природного газу").

Вказані складові Єдиної газотранспортної системи України фактично використовуються газопостачальними/газорозподільними підприємствами для здійснення господарської діяльності з постачання та розподілу природного газу.

Оскаржуваною постановою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, затвердила Типовий договір на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Оскільки Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є власником ряду складових Єдиної газотранспортної системи, зокрема, підвідних та газорозподільних газопроводів, наслідком цього є те, що положення ст. 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" поширюються на позивача, а прийнята НКРЕ Постанова від 07 березня 2013 року №228 безпосередньо має вплив на господарську діяльність позивача та на його думку порушує його права та інтереси.

Позивач вважає, що Постанова НКРЕ від 07 березня 2013 року №228 є незаконною та протиправною, оскільки прийнята з порушенням норм діючого законодавства, без рахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такої Постанови; без отримання принципів рівності перед законом, упереджено та недобросовісно, без отримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржувана постанова.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу визначені Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу" від 08 липня 2010 року №2467-VI (зі змінами та доповненнями).

Статтею 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" встановлено, що державне управління у сфері функціонування ринку природного газу здійснює Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики в нафтогазовому комплексі у межах повноважень, визначених законодавством (частина 1 статті 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу").

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону Єдина газотранспортна система України - виробничий комплекс, що складається з магістральних газопроводів та газорозподільних мереж, підземних сховищ газу та інших організаційно і технологічно пов'язаних з ними об'єктів та споруд, призначених для транспортування, розподілу і зберігання природного газу.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону суб'єкти ринку природного газу мають рівні права доступу до Єдиної газотранспортної системи України.

Зі змісту ч. ч. 4, 5 ст. 7-1 Закону випливає, що власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на власника складових Єдиної газотранспортної системи України покладено обов'язок забезпечення надійної та безпечної їх експлуатації у відповідності до вимог законодавства та правил технічної експлуатації. В іншому ж випадку за такими власниками законодавцем закріплено зобов'язання передати належні їх складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з такими підприємствами договір про експлуатацію таких складових.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, при прийнятті своїх рішень діє за принципом незалежності від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та суб'єктів господарювання, а також політичних партій та інших об'єднань громадян чи їх органів.

До повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать, зокрема, здійснення державного регулювання відносин суб'єктів ринку природного газу; затвердження порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України; затвердження типових договорів на: купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу); транспортування природного газу магістральними трубопроводами; зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу; приєднання до газових мереж; розподіл природного газу; постачання природного газу за регульованим тарифом; господарське відання складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); користування складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Окрім того, згідно з пунктом 6 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1059, що було чинне на момент прийняття оскаржуваної постанови (далі - Положення), НКРЕ для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право приймати з питань, що належать до її компетенції, нормативно-правові акти, контролювати їх виконання.

Також, абзацом 15 підпункту 5 пункту 4 Положення встановлено, що Комісія відповідно до покладених на неї завдань розробляє і затверджує, зокрема, типові форми господарських договорів.

Встановлено, що позивач не являється газотранспортним або газорозподільним підприємством, а отже, не несе відповідальності за постачання та розподіл газу споживачам його газопроводами.

Таким чином, враховуючи специфіку нафтогазової галузі та з метою безпечної експлуатації Єдиної газотранспортної системи України, керуючись принципами забезпечення захисту прав та інтересів споживачів природного газу, законодавством визначено, що експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами, оскільки надійність та безпека експлуатації об'єктів нафтогазової галузі може бути забезпечена лише відповідними підприємствами.

Тобто, проаналізувавши норми права та встановлені обставини, суд вважає, що відповідачем затверджено типовий договір саме на виконання покладених на нього законодавством обов'язків, при цьому з'ясувавши та перевіривши правомірність укладеного договору вимогам чинного законодавства.

З урахуванням наведеного судова колегія повністю погоджується з висновком Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що у випадку неможливості забезпечення власником складових Єдиної газотранспортної системи України їх експлуатації у відповідності до вимог законодавства та правил технічної експлуатації, останні зобов'язані або передати останні у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з такими підприємствами договір про експлуатацію таких складових. Відтак, враховуючи, що Позивач не належить до газотранспортних або газорозподільних підприємств, останній позбавлений права на їх експлуатацію.

Таким чином прийняття НКРЕ оскаржуваної Постанови №223 було вчинено останньою на виконання її повноважень.

Разом з цим, згідно пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також: з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акту, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №395/2011, Мін'юст здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

У своїй діяльності щодо реєстрації нормативно-правових актів Мін'юст керується Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 та Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5.

Виходячи з викладеного, Мін'юст України робить висновок щодо наявності підстав для його державної реєстрації виключно за наслідками правової експертизи нормативно - правового акту.

Як слідує з матеріалів справи, оскаржувана постанова пройшла державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України, що підтверджується листом Мін'юсту України від 28 березня 2013 року №2912-0-26-13/10.1 щодо повернення нормативно-правових актів після державної реєстрації.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив, що матеріалами справи, зокрема листом від 28.03.2013 року №213-0-26-13/10.1 (т. 1 а.с. 235) підтверджується її державна реєстрація Міністерством юстиції України 27.03.2013 року за №493/23025.

Крім іншого, листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 25.03.2013 року №2897-0-26-13/12.0.1 (т. 1 а.с. 236) направлено до НКРЕ висновок щодо відповідності Постанови №228 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини (т. 1 а.с. 237).

Зі змісту листа Антимонопольного комітету України від 31.01.2013 року №128-06/03-1045 (т. 1 а.с. 238-241) вбачається погодження останнім, зокрема, проекту Постанови №228. Так само повідомлено про відповідність проекту Постанови №228 принципам державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності й листом Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.01.2013 року №772/0/20-13 (т. 1 а.с. 242).

Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджується висновок Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що оскаржувана Постанова №228 прийнята Відповідачем у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, 21.12.2012 року на офіційному веб-сайті НКРЕ у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, оприлюднено проект Постанови №228 разом з аналізом регуляторного випливу. Однак жодних зауважень чи пропозицій щодо її проекту на адресу НКРЕ не надходило, у тому числі й від Позивача та Третьої особи.

Крім іншого, судом апеляційної інстанції враховується, що Постанова №228 втратила чинність 27.11.2015 року у зв'язку з набранням чинності постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем».

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції змісту Типового договору, що порушує ряд основних засад Цивільного кодексу України та порушує права НАК «Нафтогаз» та ДП «Газ України» як власників складових Єдиної газотранспортної системи України, судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Аналогічне положення відтворено у ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вже було зазначено вище, на власника складових Єдиної газотранспортної системи України покладено обов'язок забезпечення надійної та безпечної їх експлуатації у відповідності до вимог законодавства та правил технічної експлуатації. В іншому ж випадку за такими власниками законодавцем закріплено зобов'язання передати належні їх складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з такими підприємствами договір про експлуатацію таких складових.

Тобто, в силу законодавчо встановлених заборон Позивач та Третя особа як власники складових Єдиної газотранспортної системи України, не будучи при цьому газотранспортними або газорозподільними підприємствами, позбавлені права на їх експлуатацію. Саме тому законодавець, з метою захисту права власності таких осіб від передачі складових Єдиної газотранспортної системи України іншим особам, передбачив можливість укладення договору про експлуатацію таких складових з газотранспортними або газорозподільними підприємствами.

При цьому, Апелянтом не враховано, що положеннями Закону передбачено можливість поряд з укладенням договору про експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) укладення договору про користування складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

За таких обставин, враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про безпідставність посилання Позивача та Третьої особи на порушення оскаржуваною Постановою №228 його цивільних прав.

Однак, розглядаючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не врахував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до канцелярії Окружного адміністративного суду м. Києва 10.08.2015 року Відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (т. 1 а.с. 164-166) з підстав пропуску Позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Зі змісту наведених норм вбачається, що за наслідками вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду судом постановляється ухвала. Разом з тим, з матеріалів справи випливає, що судом першої інстанції питання щодо дотримання Позивачем строків звернення до адміністративного суду не вирішувалося. З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями ч. 1 ст. 99 КАС України закріплено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 99 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, положення процесуального закону пов'язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана Постанова №228 як нормативний акт була опублікована в Офіційному віснику України 12.04.2013 року, а відтак набрала чинності 12.04.2013 року.

Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, дата офіційного опублікування нормативного акту й є юридичним фактом, з яким законодавець пов'язує початок перебігу строку звернення до суду, тобто є датою, коли особа могла дізнатися про порушення своїх прав.

Посилання ж Позивача на те, що моментом, з якого необхідно здійснювати обрахунок процесуальних строків, є набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 року у справі №910/12806/14, в якій зазначено, що: «… прийняття вищезазначених змін до чинного законодавства, у період дії договору оренди №141, а саме … постанови національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 №228, є підставами для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 651 ЦК України і приведення спірного договору оренди №141 у відповідність до умов Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними та газорозподільними підприємствами) шляхом внесення запропонованих позивачем змін.», судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Пунктом 2 Постанови №228 приписано власникам складових Єдиної газотранспортної системи України та газотранспортним і газорозподільним підприємствам привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), затвердженого цією постановою, у місячний строк з дня набрання нею чинності.

Таким чином, про необхідність приведення договірних відносин у відповідність до вимог Типового договору Позивача повинен був бути обізнаний з моменту офіційного опублікування оскаржуваної постанови, а відтак саме з цього моменту необхідно обраховувати час, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Разом з тим, суд першої інстанції даних обставин не врахував, заявлене НКРЕКП клопотання про залишення без розгляду позовної заяви не розглянув, що й спричинило ухвалення помилкового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 155 цього Кодексу.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід'ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011, у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов'язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п'ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Установлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, не надавши належну оцінку питанню дотримання Позивачем строків звернення до суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 167, 195, 198, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року скасувати.

Адміністративний позов Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 09 червня 2016 року).

Головуючий-суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.