Справа № 826/7120/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 червня 2016 року № 826/7120/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Віруцькій О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКВІЛ"
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інквіл» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.02.2016 №, №, №, №.

Позов обґрунтовано тим, що висновки акту від 26.01.2016 №17/26-15-13-01-01/36630198 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІНКВІЛ» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014» є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ІНКВІЛ» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, за результатом якої складено акт від 26.01.2016 №17/26-15-13-01-01/36630198 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається. що податковим органом встановлено порушення позивачем п. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст14, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 683 816 грн. та завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток (р. 7 Декларації) на загальну суму 1 172 395 грн.; п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 235 987 та завищення залишку від'ємного значення ПДВ (р. 24 Декларації) в сумі 446 294 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.02.2016:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 259 133 грн (за основним платежем 207 306 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 51 827 грн),

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 854 770 грн. (за основним платежем 683816 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 170 954 грн.),

№, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 172 395 грн,

№, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 446 294 грн.

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, а саме:

- згідно інформаційних баз ТОВ «ТРІНІТІ Груп Україна» надавало послуги з координації діяльності РТЦ «Блокбастер» без наявних для того трудових та матеіральних ресурсів,

- надані позивачем до перевірки документи по фінансово-господарським відносинам з ТОВ «ТРІНІТІ Груп Україна» не дають змоги ідентифікувати конкретний зміст наданих послуг, кількість використаних людино-годин, неможливо встановити реальну вартість та обсяг наданих послуг;

- згідно інформаційних баз ТОВ «Ес.Кью.Ем. Менеджмент» без наявних матеріальних та трудових ресурсів надавало позивачу посередницькі послуги з пошуку суборендарів.

- Згідно інформаційних баз основним контрагентом ТОВ «Джей ес ай Україна» було ТОВ «Українські торгівельні інвестиції», яке здійснювало діяльність з придбання товарів різної номенклатури, які в свою чергу було реалізовано ТОВ «Джей ес ай Україна» та, останнім, позивачу.

- оскільки позивач не проводить на території РТЦ «Блокбастер» діяльність пов'язану з наданням послуг безпосереднім відвідувачам РТЦ «Блокбастер», отже транспортні послуги (маршрутне таксі), які отримані позивачем у ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 не пов'язані із здійсненням власної господарської діяльності позивачем.

- Контрагент позивача ТОВ «Ен-Ай-Ес» мав договірні відносини з ТОВ «Фобос-О», яке займалось торгівлею іншими номенклатурними товарами, ніж ті, які придбано позивачем у ТОВ «Ен-Ай-Ес».

Проте співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контроль-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон № 996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону № 996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2009 року між ПАТ «БЛОКБАСТЕР-КИЇВ» (власник РТЦ «Блокбастер») та ТОВ «ІНКВІЛ» (Орендар) було укладено нотаріальний договір оренди нежитлових приміщень в РТЦ «Блокбастер» за адресою: м. Київ, проспект Московський, 34-В, загальною площею 22 603, 60 кв.м.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2012 року між ТОВ «ІНКВІЛ» (Замовник) та ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» укладений договір № 01/11-12 про надання послуг на території орендованих приміщень в РТЦ «Блокбастер», відповідно до якого Виконавець зобов'язався надавати наступні послуги: організація діяльності РТЦ, спрямована на забезпечення щоденної його роботи; здійснення контролю за діяльністю орендарів та суборендарів приміщень РТЦ; Організація, управління та контроль за діяльністю внутрішніх служб, призначених для забезпечення нормальної діяльності РТЦ; контроль за дотриманням орендарями, суборендарями, відвідувачами, підрядними організаціями, залученими до роботи у РТЦ, правил внутрішнього розпорядку; підбір постачальників та підрядних організацій для виконання окремих робіт та здійсненням контролю за їх діяльністю. Інший перелік обов'язків Виконавця також визначений в п. 2-9 Договору про надання послуг.

Пунктом 2 Додатку № 1 до Договору про надання послуг визначено розмір винагороди, яку виконавець отримував за управління орендованими приміщеннями та персоналом ТОВ «ІНКВІЛ», яка складала 86 578, 71 грн. на місяць, що еквівалентно 10 831, 82 доларів США.

На підтвердження виконання умов договору укладеного з ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» позивачем надано суду копії актів про надання послуг та податкових накладних, які зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних (т. 1 а.с.113-194).

Щодо посилання податкового органу на те, що ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП Україна» має штат п'ять осіб, суд зазначає, що такі дані взяті податковим органом станом на час проведення перевірки, а не на час укладання та виконання спірного договору. Крім того, за умовами спірного договору виконавець не позбавлений можливості замовляти частину наданих послуг у інших товариств.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2010 року між ТОВ «ІНКВІЛ» та ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ» (далі - компанія Посередник) укладено договір про надання посередницьких послуг, відповідно до якого компанія Посередник зобов'язувалася вести пошук суборендарів для заповнення комерційних площ в приміщеннях РТЦ «Блокбастер». Детальний перелік та умови надання посередницьких послуг визначено в п.1-2 Договору про надання посередницьких послуг.

Згідно з п.п 4.1 Договору про надання посередницьких послуг винагорода виконавця розраховується як певний відсоток від суми середньорічної базової орендної плати за кожен договір суборенди.

На підтвердження виконання умов спірного зазначеного вище договору позивачем надано копії Актів виконаних робіт (в яких зазначено про об'єкт суборенди, розмір винагороди та назва (ім'я) суборендаря) та податкові накладні з ПДВ (т. 1 а.с. 204-246, т. 2 а.с. 1-43).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2013 року ТОВ «ІНКВІЛ» (Замовник) укладено Договір на надання консультаційних, дизайнерських і рекламних послуг № 021213 з ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» (Виконавець), відповідно до якого Виконавець зобов'язався на вимогу Замовника, серед іншого, розробити дизайн (макет) та надрукувати рекламно-інформаційну поліграфічну продукцію (флаєри (1 000 шт.) та календарі (3 000 шт.), які носять рекламно-інформаційний характер та містили інформацію про розклад руху фірмового автобусу «Блокбастер» (маршрутне таксі до РТЦ «Блокбастер») та інші відомості про розважально-торговий центр «Блокбастер» та копії яких долучено до матеріалів справи.

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії податкових та видаткових накладених (т. 2 а.с. 56-58).

Крім того судом встановлено, що позивачем укладено наступні договори:

- 16 січня 2012 року з ФОП ОСОБА_5 про надання транспортних послуг № 16/01.

- 30 березня 2012 року з ФОП ОСОБА_3 про надання транспортних послуг № 1-04.

- 01 жовтня 2014 року з ФОП ОСОБА_4 про надання транспортних послуг.

Відповідно до умов вказаних договорів перевізники зобов'язувалися надавати послуги перевезення пасажирів (відвідувачів РТЦ «Блокбастер») до найближчих станцій метро - «Оболонь» та «Петрівка» без стягнення плати за проїзд.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем надано суду копії ліцензій Міністерства транспорту та зв'язку, графіків руху транспорту, актів приймання-здачі робіт (т. 2 а.с. 59- 164).

З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2014 року ТОВ «ІНКВІЛ» укладено Договір поставки № 15/01/14 з ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС», предметом якого є поставка комп'ютерної техніки згідно зі специфікацією до договору.

На підтвердження факту виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії видаткової та податкової накладних, гарантійного талону (т. 2а.с. 169- 173).

Також, позивачем надано фото наявної комп'ютерної техніки (т. 2 а.с. 174-188).

Судом встановлено, що 13 січня 2014 року ТОВ «ІНКВІЛ» укладено з ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» Договір № 1301 на виготовлення поліграфічної продукції, предметом якого є купівля поліграфічної продукції для використання у дитячій розважальній зоні «Парк професій «КІДЛАНДІЯ»», а саме: ігрові гроші (20 000 шт.); ігрові паспорти (10 000 шт.)

На підтвердження факту виконання умов договору позивачем надано суду копі: видаткових та податкових накладних (т. 2 а.с. 192-201).

Також, з матеріалів справи вбачається, що Договору № 01-30/12 на виконання робіт від 30 грудня 2013 року ТОВ «ІНКВІЛ» замовило у ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» виготовлення з власних (придбаних) матеріалів Ігрових станцій в розважальній зоні «Парк дитячих професій «КІДЛАНДІЯ»», а саме: «Магазин іграшок» та «Магазин професій».

На підтвердження факту виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії: видаткових та податкових накладених (т. 2 а.с. 214-217) та фото наявних ігрових станцій.

Суд зауважує, що акт перевірки не містить жодних зауважень до доказів невідповідності первинних документів вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Також, за результатом дослідження названих вище документів чітко прослідковується наявність взаємозв'язку між витратами ТОВ «ІНКВІЛ» на придбання послуг та товарів і здійсненням ним господарської діяльності, а саме: позивач як орендар РТЦ «Блокбастер» вживає дії щодо збільшення відвідуваності розважального комплексу «Блокбастер», де позивач здає в суборенду нежитлові приміщення, а відтак витрати на транспортні послуги, послуги по здачі в суборенду орендованих позивачем приміщень, придбання обладнання (комп'ютерного та ігрових станцій, поліграфічних рекламних матеріалів), пов'язані з із здійсненням власної господарської діяльності.

Згідно даних витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та даних з Реєстру платників податку на додану вартість, доступ до якого наданий на офіційному сайті Державної фіскальної служби України (www. sfs.gov.ua), станом момент укладення спірного договору поставки та виписки податкових накладних на підставі спірних договорів, контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість.

За даними доданого позивачем до матеріалів позову витягу з Єдиного реєстру податкових накладних всі податкові накладні, по яких позивачем сфомований спірний податковий кредит, були своєчасно зареєстровані у встановленому порядку.

Таким чином, суд вважає, що матеріалами справи підтверджено наявність у позивача первинних документів (в тому числі належних податкових накладних), фізичних і технічних можливостей для здійснення спірних операцій та зв'язку між фактом придбання товарів, послуг і подальшою господарською діяльністю, що в свою чергу є обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій. Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27.10.2015 у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15).

В свою чергу під час судового розгляду податковий орган не навів суду будь-яких переконливих доводів та не надав жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування витрат і податкового кредиту за наслідками спірних господарських операцій.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 за № К-24491/10, "за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання Підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань".

Крім того, як зазначає Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 01.03.2016 № К/800/43042/15, "судам слід враховувати, що презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.".

Згідно із підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 131 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг (пункт 198.1 статті 198 Кодексу). Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Кодексу).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у справі, що вирішується, податковим органом не доведено існування таких обставин.

З огляду на встановлені судом обставини, викладений в акті перевірки висновок податкового органу про порушення позивачем вимог п. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст14, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.02.2016 №, №, №, № винесені Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда