Справа № 727/7821/15-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/7821/15-а
08 червня 2016 року м. Вінниця
Як встановлено судом з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення Чернівецької міської ради від 30.03.2015 р. № 1554, яким заперечено ОСОБА_1 у поновленні договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для ведення городництва без права зміни цільового призначення, в зв'язку з невідповідністю до генерального плану м.Чернівців (територія житлової забудови), перспективою забудови цього району та продажем цієї території на аукціоні.
Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.04.2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду - без змін.
Із позицією Вінницького апеляційного адміністративного суду, що викладена в ухвалі від 08.06.2016 року, не погоджуюсь, а тому вважаю за необхідне викласти окрему думку по даній справі.
Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
Так, з матеріалів справи слідує, що на підставі рішень Чернівецької міської ради VI скликання від 29.12.2011р. № 370 та від 23.02.2012 р. № 429 між Чернівецькою міською радою та позивачем укладено договір оренди землі № 7724 від 20.03.2012 р., предметом якого було надання в платне строкове користування земельною ділянкою площею 0,0687 га для ведення городництва без права зміни цільового призначення, яка знаходиться на АДРЕСА_1. Договір було укладено строком на три роки, тобто до 20 березня 2015 р.
Відповідно до пункту 3.2 даного договору після закінчення терміну його дії орендар, якщо він належно виконував обов'язки відповідно до умов цього договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору на новий строк (поновлення договору). У разі наміру орендаря скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, він зобов'язаний не пізніше ніж 60 календарних днів до закінчення строку дії договору звернутись в Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради із заявою про поновлення договору.
20 березня 2015 року закінчився термін дії договору оренди.
30 березня 2015 року Чернівецької міської радою VI скликання розглянуто заяву позивача щодо поновлення договору оренди та за результатами розгляду прийнято рішення від 30.03.2015 р. № 1554, яким заперечено ОСОБА_1 у поновленні договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для ведення городництва без права зміни цільового призначення, в зв'язку з невідповідністю до генерального плану м.Чернівців (територія житлової забудови), перспективою забудови цього району та продажем цієї території на аукціоні. Визнано такими, що втратили чинність, пункт 122 рішення міської ради VI скликання від 29.12.2011р. №370, пункт 74.3 рішення міської ради VI скликання від 23.02.2012р. №429 та припинено договір оренди землі від 20.03.2012р. №7724, укладений між міською радою і ОСОБА_1 Зобов'язано позивача земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га, впродовж 30 календарних днів з дня прийняття рішення передати міській раді згідно з актом приймання -передавання. Земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га, зарахувати до земель запасу міста.
Предметом спору у вказаній справі було скасування рішення Чернівецької міської ради від 30.03.2015 р. № 1554, яким заперечено ОСОБА_1 у поновленні договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для ведення городництва без права зміни цільового призначення, в зв'язку з невідповідністю до генерального плану м.Чернівців (територія житлової забудови), перспективою забудови цього району та продажем цієї території на аукціоні
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.
З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.
Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.
Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.
Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.
За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).
Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.
Як досліджено із змісту позову, позивач просить визнати протиправним і скасувати рішення Чернівецької міської ради від 30.03.2015 р. № 1554, яким заперечено ОСОБА_1 у поновленні договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0687 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для ведення городництва без права зміни цільового призначення, в зв'язку з невідповідністю до генерального плану м.Чернівців (територія житлової забудови), перспективою забудови цього району та продажем цієї території на аукціоні.
В даному випадку Чернівецька міська рада реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції. Тобто, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер.
Враховуючи наведене, прихожу до висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244 КАС України.
Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Між тим, аналіз норм чинного законодавства та матеріалів справи дає можливість дійти до переконання, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права користування земельною ділянкою виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.
Згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Враховуючи вказані обставини, вважаю, що постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.04.2016 року потрібно скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Чернівецької міської ради закрити.
Суддя Драчук Т.О.