Справа № 263/2038/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Томілін О.М.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року справа №263/2038/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Васильєвої І. А., Жаботинської С.В., секретаря судового засідання Борисова А.А., за участю представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника третьої особи за договором ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 березня 2016 р. у справі № 263/2038/16-а (головуючий І інстанції Томілін О.М.) за позовом Керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 до Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 08.09.2015 р. № 6/52-5711,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з адміністративним позовом до Маріупольської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, в якому просив, визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5711 (а.с.2-4).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанції визнав незаконним та скасував рішення Маріупольської міської ради від 08.09.2015р. №6/52-5711 про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 (а.с.58-60).

Третя особа - ОСОБА_3, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована неповним встановленням судом обставин справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.71-77).

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до клопотання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та викопіювання з генерального плану міста, рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5711 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1. Відповідно до регламенту Маріупольської міської ради Донецької області затвердженого рішенням ради від 23.12.2015 року № 7/2-12, передбачена певна процедура підготовлення проекту рішення для подальшого розгляду на сесії міської ради, яку було дотримано при прийняті оскаржуваного рішення, а саме здійснено оприлюднення проекту спірного рішення. Проте, ніяких зауважень з боку комісії чи Прокуратури не було висунуто щодо проекту спірного рішення. Крім того, судом не надано уваги, що цільове призначення є однією із базових характеристик будь-якої земельної ділянки, яка визначає її правовий статус. В супереч наданому позивачем висновку Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради є позитивний висновок Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області від 15.03.2016 року № 31, відповідно до якого земельна ділянка по АДРЕСА_1 визначено категорією земель відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, а саме землі сільськогосподарського призначення. Згідно пояснювальної записки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказана територія не відноситься до земель рекреаційного призначення, що також підтверджується рішенням Маріупольської міської ради від 15.01.2001 року № 932 з додатком експлікації земель ВАТ «Азовський». Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру головного Держгеокадастру в Донецькій області від 02.03.2016 року. категорія земель відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, склад угідь земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Маріуполі землі сільськогосподарського призначення. На підставі чого, позивач вважає, що містобудівна документація «План зонування території міста Маріуполя», що затверджена рішенням Маріупольської міської ради не відповідає Геокадастру, суперечить статті 19 Земельного кодексу України та порушує права громадян і підприємців міста Маріуполя. У зв'язку з чим, було надіслано звернення до Маріупольської міської ради про внесення змін до Плану зонування території міста Маріуполя. Також, зазначено, що судом було неналежними чином повідомлено третіх осіб про розгляд справи. 23.03.2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 було виключено із складу відповідачів та залучено у якості третіх осіб та 23.03.2016 року було прийнято постанову по суті спору. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не наведено в чому полягає порушене право та не визначено чиї права порушено спірним рішенням суб'єкта владних повноважень.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду першої інстанції винесена з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу не обґрунтованою та такою що підлягає залишенню без задоволення.

Третя особа - ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, вважають, що рішення суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Крім того, представником апелянта надано клопотання про зупинення провадження по справі, яке обґрунтовано тим, що в Жовтневому районному суді м. Маріуполя Донецької області слухається справа за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3, до Маріупольської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року № 6/28-3210 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території міста Маріуполя» в частині АДРЕСА_1, Кальміуського (Іллічівського) району м. Маріуполя, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволення, оскільки вказані обставини не впливають на розгляд справи по суті.

Інші особи у судове засідання не з'явися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд в межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів встановила наступне.

Маріупольською міською радою прийнято рішення № 6/52-5711 від 08.09.2015 року «Про дозвіл розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3», яким на підставі розгляду звернень ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 керуючись статтями 22, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статтями 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), вирішено дозволити розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 2,0000 га кожний для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 (а.с.5).

Звертаючись з позовом Керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 1 мотивував позовні вимоги тим, що рішення прийнято міською радою у порушення статтей 20, 39, частини 3 статті 123 Земельного кодексу України, пунктів 2.1.5, 2.2.6, 5.3.3 плану зонування території міста Маріуполя, який затверджено рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013 р. № 6/28-3210.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення міської ради не відповідає вимогам статей 20, 39, частини 3 статті 123 Земельного кодексу України, пунктів 2.1.5, 2.2.6, 5.3.3 плану зонування території міста Маріуполя, який затверджено рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013р. № 6/28-3210, оскільки не містить інформації, до якої категорії земель відносяться земельні ділянки дозвіл на розробку яких надано, а зазначені земельні ділянки, знаходяться у рекреаційній зоні озеленених територій загального користування Р-3, у якій забороняється ведення особистого селянського господарства,

Колегія суддів, із зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом статті 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР, питання регулювання земельних відносин вирішуються сільськими, селищними та міськими радами виключно на їх пленарних засіданнях.

Згідно зі статтею 59 Закону № 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України, міськрада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Згідно з частиною 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 Земельного кодексу України).

За правилами частини першої статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частини 2 зазначеної статті, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

За частиною 3 зазначеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 органи приймають одне з відповідних рішень.

Як вбачається із положення частини 3 статті 123 Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації є підставою для відмови в надані дозволу.

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

План зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно частини 1 статті 16 Закону № 3038-VI, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

За частиною 1 статті 17 Закону № 3038-VI, у складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

За частинами 1 та 2 статті 18 Закону № 3038-VI, план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

З наведеного вбачається, що зонінг встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови, ландшафтної організації території і є інформаційною базою для фізичних та юридичних осіб, які здійснюють дії, пов'язані з підготовкою та реалізацією планів по забудові та землекористуванню.

На виконання Закону № 3038-VI, рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року № 6/28-3210 затверджено містобудівну документацію «План зонування території міста Маріуполя».

Відповідно до пункту 2.1 плану зонування території міста Маріуполя, основною складовою зонінгу є схема зонування. На схемі зонування територія міста поділяється на територіальні зони, для кожної з яких встановлюється містобудівний регламент. Для кожної земельної ділянки дозволеним видом є таке використання, яке відповідає містобудівному регламенту відповідної зони.

Невідповідність наміру забудови встановленому виду дозволеного використання земельних ділянок і об'єктів, зазначеним у містобудівному регламенті означає, що його застосування у відповідній територіальній зоні не допускається. Планування (розміщення) будь-яких об'єктів містобудування на території міста та їх будівництво здійснюється за умов відповідності зонінгу.

Відповідно до п. 2.2.6 плану зонування території міста Маріуполя, види використання земельних ділянок або нерухомості, які відсутні у переліку переважних, супутніх або допустимих видів забудови земельних ділянок в межах зон, є недозволеними для відповідної функціонально-правової зони та не можуть бути дозволені, у тому числі і за процедурою спеціального погодження.

Згідно пункту 5.3.3 Плану зонування, рекреаційні зони озеленених територій загального користування P-З призначаються для повсякденного відпочинку населення і включають парки, сквери, сади, бульвари, міські ліси, водойми, лугопарки, лісопарки, гідропарки, меморіальні парки.

За статтею 52 Земельного кодексу України, землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Тобто, на землях рекреаційного призначення використовуються тільки в межах їх цільового призначення та забороняється діяльність яка перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин та наявних матеріалів справи, згідно викопіювання зі схеми зонування території міста Маріуполя та викопіювань з генерального плану міста з зазначенням земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, наданих Маріупольською міською радою за заявами громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, земельні ділянки по вулиці Радищева у Іллічівськом районі міста Маріуполя, дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення яких для ведення особистого селянського господарства надано рішенням міської ради вищезазначеним громадянам, знаходяться у рекреаційній зоні озеленених територій загального користування Р-3 (а.с.6-7, 10).

Відповідно до висновку про погодження місця розташування об'єкта Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради № 06-03-6/73-05 від 22.06.2015 року, земельні ділянки, розташовані по вулиці Радищева у Іллічівськом районі міста Маріуполя знаходяться у зоні Р-3 - рекреаційній зоні озеленених територій загального користування. Наміри замовників у вказаній територіальній зоні - ведення особистого селянського господарства. Згідно висновку місце розташування об'єкта на вказаній територіальній зоні не відповідає плану зонування території міста (а.с.8)

Згідно відповіді Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 30.09.2015 року № 06-01-18/1284-02, згідно Плану зонування території АДРЕСА_1 розташовані на території рекреаційної зони озеленених територій загального користування Р-3, в якій надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не належить до дозволених видів використання. Надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 неможливе у зв'язку з тим, що «Планом зонування території м. Маріуполя» для зони Р-3, в якій знаходиться земельна ділянка, її використання не відноситься до дозволених видів (а.с.9-10).

З наведеного вбачається, що громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального селянського господарства надавався за рахунок земель рекреаційного призначення.

Тобто, земельні ділянки по вулиці Радищева у Іллічівськом районі міста Маріуполя, дозвіл на розробку яких рішенням міської ради надано, знаходяться на території у якій забороняється ведення особистого селянського господарства, оскільки відноситься до іншої категорії та має інше цільове призначення.

Колегія суддів зазначає, що частинами 1 та 2 статті 20 Земельного кодексу України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Разом з цим, рішення Маріупольської міської ради від 30.06.2015 року № 6/49-5546 прийнято в порушення статті 20, 52 Земельного кодексу України, без врахування цільового призначення цих земель. Крім того, це рішення не містить інформації щодо категорії земельних ділянок, обґрунтування та підстави фактичної зміни їх цільового призначення, оскільки дозвіл надано на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, тобто, для діяльності що не передбачена їх цільовому призначенню.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту «а» частини 1 статті 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Тобто, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Маріупольської міської ради від 08.09.2015 р. № 6/52-5711 не відповідає вимогам ст. 20, 39, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, пунктів 2.1.5, 2.2.6, 5.3.3 Плану зонування території міста Маріуполя, який затверджено рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року № 6/28-3210.

Щодо посилання апелянта на відсутність зауважень з боку комісії чи Прокуратури щодо проекту спірного рішення, колегія суддів зазначає, що проект рішення не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, тому не можуть бути предметом спору.

Стосовно посилання апелянта на висновок Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області та витяг з Державного земельного кадастру головного Держгеокадастру в Донецькій області, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно довідок з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) № 919 від 21.12.2015 року, № 918 від 21.12.2015 року, № 920 від 21.12.2015 року, виданої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, землекористувачами зазначено вказаних осіб, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства (а.с.90, 96, 109).

Як вбачається з витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.03.2016 року та 05.04.2016 року, документація із землеустрою, на підставі якої здійсненна державна реєстрація земельної ділянки є Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 18.02.2016 року та 20.03.2016 року (а.с.87, 97, 106).

Відповідно до висновків Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 31 від 15.03.2016 року, № 33 від 16.03.2016 року, підстава розробки землевпорядної документації зазначено рішення Маріупольської міської ради від 08.09.2015 року № 6/52-5711. Пункт 4.3 висновків містять інформацію щодо кадастрового номеру земельних ділянок. Пунктом 4.5 висновку визначено, що категорія земель відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, склад угідь згідно з даними форми 6-зем: існуючі - землі сільськогосподарського призначення, проектні - землі сільськогосподарського призначення. За пунктом 4.7 висновку, цільове призначення земельної ділянки згідно проекту землеустрою - для ведення особистого селянського господарства по вулиці Радищева в Іллічівському районі (а.с. 91, 100).

Крім того, у матеріалах справи міститься проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с.82-86, 92-95)

Тобто, вказані данні висновків та витягів щодо земельних ділянок, якими визначено категорією земель відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, а саме землі сільськогосподарського призначення, внесені на підставі спірного рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5711 та проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими визначено цільове призначення земельних ділянок, як землі сільськогосподарського призначення, а тому не можуть бути прийняті судом.

Посилання апелянта на звернення до Маріупольської міської ради про внесення змін до Плану зонування території міста Маріуполя та те, що вказаний план відповідає Геокадастру, суперечить статті 19 Земельного кодексу України та порушує права громадян і підприємців міста Маріуполя, колегія суддів не приймає, оскільки, вказане звернення було подано вже після прийняття спірного рішення, крім того «План зонування території міста Маріуполя» затверджений рішенням Маріупольської міської ради від 18.06.2013 р. № 6/28-3210 не скасований та як зазначалось, будь-яких змін до нього щодо цільового призначення земель рішенням відповідача не вносилось.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачем не наведено в чому полягає порушене право в наслідок прийняття спірного рішення суб'єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до позовної заяви, підставою звернення до суду та представництва у даній справі є порушення інтересів держави у сфері земельних відносин, оскільки спірне рішення не відповідає вимогам законодавства. Дії позивача спрямовані на захист інтересів держави, а саме охорону землі як національного багатства та дотриманні органом місцевим самоврядуванням конституційного обов'язку здійснювати повноваження щодо реалізації прав на землю Українського народу виключно відповідно до вимог Закону.

Відповідно до вимог наказу Генерального прокурора України № 6гн від 28.05.2015 року «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадян або держави в суді та їх захисту про виконанні судових рішень», Маріупольською місцевою прокуратурою № 1 здійснено моніторинг рішень Маріупольської міської ради.

Відповідно до статті 121 Конституції України, Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Згідно частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі є Державна інспекція сільського господарства України її структурний підрозділ Державна інспекція сільського господарства в Донецькій області не наділена повноваженнями на звернення до суду з позовами про визнання незаконним (протиправним) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування, якими земельні ділянки передаються у власність та користування, що підтверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Донецькій області від 22.05.2015 року (а.с.11)

Тобто, у даному випадку відсутній орган державної влади та місцевого самоврядування який наділений повноваженнями щодо оскарження рішень Маріупольської міської ради, а тому прокурор набуває статус позивача у даній справі та діє в інтересах держави.

З рахуванням вище встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача прийнято не обґрунтовано, з порушенням вимог земельного законодавства.

Щодо посилання апелянта на порушення принципу змагальності сторін в частині здійснення неналежного повідомлення третіх осіб про розгляд справи, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції про розгляд справи 23.03.2016 року було повідомлено третіх осіб 20.03.2016 року. Стосовно виключення 23.03.2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 із складу відповідачів та залучення у якості третіх осіб та прийняття рішення по суті цього ж дня, колегія суддів зазначає, що вищезазначені обставини не впливають на правильність прийнятого судом рішення по суті спору.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія прийшла до висновку, що рішення першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасовано чи змінено з підстав, що наведені в апеляційній скарзі, судом перевірено доводи сторін, дано їм вірну оцінку, постанова суду є законною і обґрунтованою, доводами апеляційної скарги висновки викладені в судовому рішенні не спростовуються, підстави для скасування постановленого по справі судового рішення відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 159, 160, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23 березня 2016 р. у справі № 263/2038/16-а залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23 березня 2016 р. у справі № 263/2038/16-а залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого адміністративного суду України, а в разі складення в повному обсязі - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст складено та підписано колегією суддів 15 червня 2016 року

Головуючий суддя Е.Г. Казначеєв

Судді І.А. Васильєва

С.В. Жаботинська