Справа № 824/75/16-а
Суддя: Спіжавка Георгій Георгійович
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 р. м. Чернівці Справа№ 824/75/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Спіжавки Г.Г.,

суддів Дембіцького П.Д.,

Лелюка О.П.

за участю:

секретаря судового засідання Бідней О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Андруховича В.Й.,

представника відповідача-1 Ілієва О.М.,

представника відповідача-2 Сосни О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (позивач) до Міністерства оборони України в собі командира в/ч НОМЕР_1 (відповідач-1), Міністерства оборони України (відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
В поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_1 просив: визнати неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 щодо невирішення питання про його звільнення з військової служби; зобов`язати Міністерство оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 15.07.2011 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.07.2011 року між ним там Міністерством оборони України в собі командира в/ч НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України строком на 3 роки. Термін дії контракту сплинув 14.07.2014 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25 термін дії контракту позивачу продовжено до оголошення демобілізації.

Позивач стверджує, що вказаний наказ йому під розпис не оголошувався та його зміст до нього вчасно не доведений, термін дії контракту продовжено командиром військової служби в односторонньому порядку без письмової згоди позивача.

Вважаючи, що контракт на проходження військової служби на законних підставах припинив дію 14.07.2014 року, позивач подав командиру військової частини рапорт про звільнення з військової служби 03.02.2016 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

На думку позивача, 18.08.2015 року закінчилася дія особливого періоду та час проведення мобілізації в Україні, а тому на нього, як військовослужбовця - контрактника, не розповсюджуються вимоги п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та після 18.08.2015 року позивач мав би бути звільнений з військової служби на підставі ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Враховуючи відсутність підписаного сторонами Додатку до контракту, керуючись п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" просив звільнити його 03.02.2016 року з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту про що просив видати відповідний наказ по стройовій частині. 09.02.2016 року позивач отримав відповідь військової частини за вих. №34, з якої вбачається, що позивачу відмовлено у розірванні контракту.

На думку позивача, такими діями відповідач-1 грубо порушив його трудові права, у зв`язку із чим він звернувся до суду за захистом свої прав, свобод та інтересів.

Відповідач-1, не погоджуючись із позовними вимогами, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що дія Указу Президента України №15/2015 не поширюються на позивача, у зв`язку з тим, що дані положення поширюються тільки на військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, а не на військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом у добровільному порядку.

Таким чином, на думку відповідача-1, на момент видання наказу командиром військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25 та на даний час Збройні Сили України діють в умовах функціонування особливого періоду.

Також відповідач-1 звертає увагу суду на те, що командир частини 14.07.2014 року особисто усно довів до відома позивача про зміст наказу та надав йому витяг із наказу, а тому позивач знав про продовження контракту.

У період з 14.07.2014 року до 03.02.2016 року позивач не звертався до військової частини із вимогою про припинення його контракту. При цьому питання про звільнення у позивача виникло тоді, коли до військової частини НОМЕР_1 було доведено наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС про призначення його на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

На підставі вищевикладеного, відповідач-1 вважає, що відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.

Відповідач-2, не погоджуючись із позовними вимогами, надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України указу про демобілізацію. Таким чином, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців за контрактом, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.

Відповідач зазначає, що призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняється конституцією України та законами України. Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого періоду, є обмеженим у часі та застосовується лише з врахуванням загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити у повному обсязі, з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.07.2011 року між командиром військової частини НОМЕР_2 генерал-майором ОСОБА_2 та позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (Контракт) (а.с.8-9).

Згідно з пунктами 3 та 4 Контракту, він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін строком на три роки. Сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25, позивачу продовжено термін дії контракту про проходження військової служби з 14.07.2014 року до оголошення демобілізації (а.с. 12).

Наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водія господарчого відділення

30.01.2016 року з метою виконання розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.01.2016 року №116/938 командуванням військової частини НОМЕР_1 винесено вимогу командирам військових частин, військовим комісарам обласних військових комісаріатів до 01.02.2016 року забезпечити переміщення для подальшого проходження військової служби військовослужбовців військової служби за контрактом (в тому числі солдата ОСОБА_1 , водія автомобільного відділення військової частини НОМЕР_1 ), які призначенні наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС до військової частини НОМЕР_3 (с. Ульянівка Миколаївської області) (а.с. 25-27).

Вимоги наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС та розпорядження начальника штаба - першого заступника командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 30.01.2016 року №501/5/2/218 про вибуття в с. Ульянівка доведено до позивача, проте, останній відмовився виконувати вказаний наказ, про що письмово засвідчив особовий склад військової частини та надав з приводу цього письмові пояснення (а.с. 28-34).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2016 року №8 позивача, призначеного наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_3 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби - с. Ульянівка Миколаївської області (а.с. 97).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2016 року №10 наказано вважати солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 водія автомобільного відділення військової частини НОМЕР_1 таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків з військової частини НОМЕР_4 з 11.02.2016 року (а.с. 98).

03.02.2016 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. У поданому рапорті позивач зазначив, що 18.08.2015 року він підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту - подальше його перебування на військовій службі суперечить вимогам закону. Враховуючи відсутність підписаного сторонами Додатку до контракту, керуючись п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач просив звільнити його 03.02.2016 року з військової служби у зв`язку із закінченням строку Контракту, про що просив видати відповідний наказ по стройовій службі (а.с. 13).

Командуванням військової частини НОМЕР_1 розглянуто рапорт щодо звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінчення строку контракту та повідомлено його про наступне. Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. На підставі вказаного, Контракт позивача з Міністерством оборони України було продовжено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25 на період до оголошення демобілізації. Рішення про демобілізацію для категорії військовослужбовців до якої відноситься позивач відсутнє, а тому контракт позивача з Міністерством оборони України продовжено (а.с. 14-15).

11.02.2016 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому доповів, що в даний період часу за сімейними обставинами не може виконувати наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС, про переведення на постійне місце служби за межі Чернівецького гарнізону без надання йому та членам його сім`ї житла та соціального забезпечення, а також хронічною хворобою його семимісячної дитини (а.с. 100).

Захворювання дитини позивач підтверджує випискою з історії хвороби та консультативним висновком (а.с.104-106). Відповідно до Довідки голови правління ОСББ "Сонячний затишок" №2/2 від 10.02.2016 року він проживає та зареєстрований з 11.01.2011 року за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою проживають, але не зареєстровані дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а.с. 16).

17.02.2016 року командуванням військової частини НОМЕР_1 надіслано на адресу командира військової частини НОМЕР_3 особову справу солдата ОСОБА_1 для обліку та ведення (а.с. 37).

В судовому засіданні також досліджено Лист Головного управління оборонного та мобілізаційного планування генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2015 року №322/2/8417, яким роз`яснено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №302/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період (а.с. 77а).

Листом від 17.03.2016 "Щодо дії особливого періоду" начальником Відділу правового забезпечення генерального штабу Збройних Сил України - начальником юридичної служби Збройних Сил України роз`яснено, що з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період (а.с. 80-81).

До вказаних спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року N2232-XII (Закон N2232-XII)

Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 26 Закону N2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється, які проходять військову службу за контрактом здійснюється на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно з пунктом а) ч. 6 ст. 26 Закону N2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Водночас, згідно п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону N2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Визначення поняттю особливий період надано в Законах України "Про оборону України" від 06.12.1991 року N1932-XII (Закон N1932-XII) та "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" N3543-XII (Закон N3543-XII).

Так, відповідно до абз.11 ст. 1 Закону N1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону N3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N303/2014 у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Указ Президента України N303/2014 затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N1126-VII та набрав чинності з дня його опублікування - 18.03.2014 року.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону N3543-XII).

Абзацом 6 статті 1 Закону N3543-XII надано визначення поняттю демобілізації як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Із аналізу вищевказаних визначень, суд прийшов до висновку про те, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, в нашому випадку з 18.03.2014 року, та триває до оголошення рішення про демобілізацію.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію.

Аналогічної позиції притримується Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 року №800/582/14.

На момент розгляду даної судової справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом не вирішувалось, у зв`язку із вказаним, суд вважає, що відповідач правомірно не задовольнив рапорт позивача від 11.02.2016 року про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ході судового розгляду справи позивач не навів жодної норми законодавства, яка регулює спірні правовідносини та яку порушив відповідач-1 при відмові у задоволенні рапорту від 03.02.2016 року.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні з боку відповідачів надано достатньо аргументів та доводів, які свідчать, що відповідачі діяли обґрунтовано, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України, в зв`язку з чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий Г.Г. Спіжавка

Судді П.Д. Дембіцький

О.П. Лелюк

Постанову в повному обсязі буде складено 07 червня 2016 р.