Справа № 813/5710/15
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року № 813/5710/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Сидор Н.Т.,

за участі секретаря судового засідання Присташ І.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області та з врахуванням уточнень позову просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу №Ф-3271-17 від 08.09.2015 року;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу №Ф-1004-23 від 12.11.2015 року.

В обґрунтування вимог зазначає про протиправність спірних рішень з огляду на те, що він являється пенсіонером за віком у звязку з чим в силу закону є звільнений від сплати єдиного соціального внеску. Проте, не зважаючи на даний факт, податковий орган виставив йому до сплати вимоги про сплату начебто наявного боргу. З наведених підстав просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтрима з підстав, які наведені у позовній заяві та уточненнях. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказавши, що вимоги про сплату боргу формуються на підставі облікових даних картки особового рахунку, а оскільки у позивача по картці особового рахунку рахувалась заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, відповідач правомірно сформував та виставив позивачу вимогу про сплату боргу. У звязку з наведеним просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

15.07.2015 року внаслідок вибуття позивача з обліку в ДПІ у Артемівському районі м. Луганська ГУ ДФС у Луганській області, позивача взято на облік ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області.

08.09.2015 року відповідачем виставлено вимогу про сплату боргу №Ф-3271-17 на суму 27361,57 грн.

12.11.2015 року відповідачем вимтавлено позивачу вимогу про сплату боргу №Ф-1004-23 на суму 37138,32 грн.

Позивач, не погодившись із зазначеними рішеннями відповідача, оскаржив такі до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні норми законодавства.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п. 3 ч. 1. ст. 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, для фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сімї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Як визначено ст. 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця, а максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

У відповідності до ч. 4 ст. 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті (тобто фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Як видається з матеріалів справи, з 26.08.2012 року позивачу первинно призначена пенсія УПФ України в Жовтневому районі м. Луганська (лист ГУ ПФ України у Львівській області від 28.01.2016 року №36/Д-5).

Поруч з тим, з матеріалів справи видно, що згідно картки особового рахунку платника по єдиному соціальному внеску (платіж - 71010000) борг становив 27361,57 грн. (заборгованість виникла з 21.05.2012 року по 22.04.2013 року).

Також згідно картки особового рахунку платника по єдиному соціальному внеску (платіж - 71040000) борг становив 9776,75 грн. (4010,30 грн. звіт поданий 19.03.2012 року, 4572,42 грн. звіт поданий 08.02.2013 року, 1194,03 грн. - уточнений звіт поданий 15.09.2014 року).

Заборгованість згідно картки особового рахунку платника по єдиному соціальному внеску (платіж - 71010000) складається із самостійно задекларованих зобовязань, за період 2011-2013 років за найманих працівників, які перебували у трудових відносинах із позивачем протягом даного періоду.

Заборгованість згідно картки особового рахунку платника по єдиному соціальному внеску (платіж-71040000) складається із самостійно задекларованих зобов'язань за період 2012-2013 років за фізичну особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування.

Водночас судовим розглядом та матеріалами справи не встановлено про добровільну участь позивача у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, позивач, як пенсіонер за віком, з 26.08.2012 року не є платником єдиного соціального внеску.

Однак, не зважаючи на те, що позивач є пенсіонером за віком з 26.08.2012 року, відповідач продовжує обліковувати за ним недоїмку по сплаті єдиного соціального внеску, котру серед іншої недоїмки включив у спірні вимоги.

А відтак, оскільки відповідачем невірно обраховано період обовязку позивача в сплаті єдиного соціального внеску щодо себе та найманої праці, так як такий обовязок сплати щодо самого позивача припинивсь з моменту, коли останній став пенсіонером за віком, чого не врахував відповідач, а в оскаржувані рішення включав суми недоїмок, які позивач не зобовязаний платити в силу статусу пенсіонера за віком, поруч з тим туди включались суми недоїмок, які позивач мав обов'язок сплатити за використання ним найманої праці, ці суми неможливо виокремити в оскаржуваних рішеннях, тому суд за даних обставин зазначає наступне.

Наслідком невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (відокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

У даному випадку суд не може визнати протиправними оскаржувані рішення в якійсь певній сумі, так як такі суми неможливо виокремити. Більше того, суд не може підміняти собою державний орган, рішення якого оскаржуються, приймаючи замість рішень, які визнаються протиправними, інші рішення, які б відповідали закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, приймаючи до уваги те, що рішення, в яких недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсними в цілому, суд вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати оскаржувані рішення повністю.

Дана обставина надасть податковому органу можливість в установленому законом порядку визначити суму єдиного соціального внеску, які позивач мав обов'язок сплатити за використання ним найманої праці, та прийняти на таку суму нову вимогу про сплату боргу.

Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеній у постанові від 05.12.2006 року у справі за позовом ЗАТ Київський склотарний завод до Державної податкової інспекції в Оболонському районі м. Києва про визнання недійсними рішень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з частиною 3 статті 2 КАС України, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн (пункт 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ від 6 березня 2008 року № 2).

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач не довів правомірності прийнятих рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Сукупність вищенаведених встановлених обставин справи дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що підлягають до задоволення.

Щодо понесених позивачем судових витрат, то відповідно до вимог ст. 94 КАС України такі присуджуються йому з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу №Ф-3271-17 від 08.09.2015 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу №Ф-1004-23 від 12.11.2015 року.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1008,40 грн (одна тисяча вісім гривень сорок копійок).

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний 13.06.2016 року.

Суддя Сидор Н.Т.