Справа № 826/18487/15
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Аліменка В.О., секретаря судового засідання Киш С.А., за участі представників позивача Андрійко А.Л., Городецької А.Д., представників відповідача Піддубко Є.Д., розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксерокс (Україна) ЛТД" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксерокс (Україна) ЛТД" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

27.08.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Ксерокс (Україна) ЛТД" (надалі - ТОВ "Ксерокс (Україна) ЛТД" звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.08.2015 р. № 0, № 0, № 0, які були прийняті відповідачем за наслідками документальної планової виїзної перевірки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вчинені між позивачем та 11 контрагентами правочини є дійсними та такими, що були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що підтверджується первинними документами. Крім того, позивач не погоджується з іншими висновками податкового органу щодо нібито створення позивачем штучної заборгованості за відносинами з нерезидентом і необґрунтованого віднесення позивачем до складу витрат відсотки за товарним кредитом у розмірі 629 762 грн., та необґрунтованого віднесення до витрат курсову різницю по штучно створеній заборгованості у розмірі 11 627 739 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.02.2016 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з контрагентами носили реальний характер і відповідачем доведено правомірність прийнятих ним рішень.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.02.2016 р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «КСЕРОКС (Україна) ЛТД» (код з ЄДР 19356320) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2014 р., за результатами якої складено акт від 29.07.2015 р. № 233/26-55-22-10/19356320.

В акті перевірки зазначено, що податковим органом встановлені наступні порушення: штучне створення заборгованість за відносинами з нерезидентом та, відповідно, необґрунтовано віднесено до складу витрат відсотки за товарним кредитом у розмірі 629 762 грн.; необґрунтовано віднесено до витрат курсові різниці по штучно створеній заборгованості у розмірі 11 627 739 грн.; завищено витрати у розмірі 4 826 489 грн. та завищено податковий кредит з ПДВ на 1 008 903 грн. у зв'язку з відсутністю спрямованості задекларованих в обліку операцій з поставки на реальне настання правових наслідків.

На підставі вказаного акту відповідачем були прийняті податкове повідомленні-рішення від 17.08.2015 р.:

№ 0 за порушення п.п138.1.1 п.138.1, п.138.8, пп.138.10.4, пп.. 138.10.5 п 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «податок на прибуток» на 463 215 грн. за основним платежем та на 231 608 грн. за штрафними санкціями,

№ 0 за порушення п.198.3, п.198.6 ст.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» на 1 008 903 грн. за основним платежем та на 504452 грн. за штрафними санкціями,

№ 0 за порушення п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.8, пп..138.10.4 пп. 1388.10.5 п.138.10, ст. 138, пп..139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу, відповідно до якого зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 14 646 016 грн. (звітний період - 2014 р.).

Розрахунок нарахованих податкових зобов'язань та фінансових санкцій до податкових повідомлень рішень надано відповідачем до суду апеляційної інстанції (т.15 а.с.302).

Вищенаведені обставини встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 Податкового кодексу України.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції на день виникнення спірних правовідносин) передбачено було, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України випливає, що виникнення у платника ПДВ права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 необхідною умовою для віднесення позивачем сум податку з придбаних товарів (робіт, послуг) до податкового кредиту та до складу валових витрат є факт придбання таких товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в межах його власної господарської діяльності, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (робіт, послуг), тому в межах даного спору підлягає встановленню факт підтвердження сум витрат на придбання товарів (робіт, послуг) належним чином оформленими первинними документами, факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом та спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV (надалі за текстом Закон № 996) метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 Закону № 996 документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 996 первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу 2 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У Постанові Верховного Суду України від 15.12.2015р., при розгляді справи за позовом Підприємства до Інспекції, треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Грандбізнес», ТОВ «Хербал Голд», ТОВ «Єврокард», ТОВ «СКМ-Альфа-Груп», про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, викладена правова позиція яка враховується колегією суддів при розгляді даної справи.

Зокрема зазначено, що аналіз норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», а саме ст.1, дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в повному обсязі дослідженні документи надані позивачем щодо взаємовідносин з контрагентами ТОВ «Вісмас-Сервіс», ТОВ «Мейл-Груп», ТОВ «Кубера і Ко», ПП «Пром-тех-снаб», ПП «Лідер-принт», ТОВ «ВС інвест», ТОВ «ДМ-Експрес», ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «Міромікс Юнайтед».

Судом першої інстанції детально проаналізовані документи по взаємовідносинах позивача з кожним вищенаведеним контрагентом, висловлені висновки по кожному договору, перелічені недоліки документів, зазначені документи, які не були надані позивачем.

Внаслідок вказаного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що більшість документів оформлені з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, аналізуючи документи щодо відносин позивача з ТОВ «МЕЙЛ-ГРУП» (надання послуг обслуговування (забір, фасування, маркування, доставку), вбачається, що зокрема в актах відсутні необхідні відомості про зміст та обсяг операцій, відсутні у контрагента необхідні ресурси, ні заявки, ні акти не містять будь-якої деталізації щодо отримувачів кореспонденції та їх адреси.

Також, матеріалами справи підтверджено, що позивач протягом розгляду справи не надав необхідних документів для спростування висновків податкового органу щодо нереальності здійснення господарських операцій з вказаними контрагентами.

Зокрема, по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Вісмас-Сервіс» не було надано документів щодо інвентарних номерів оргтехніки замовника (позивача), відносно якої виконувались роботи, копій її інвентарних карток, відносно якої оформлено документи щодо виконання робіт/надання послуг, тощо.

Крім того, проаналізувавши надані позивачем документи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, а висновки, наведені в акті перевірки, знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді, тому позивач не правомірно сформував дані податкового обліку по господарських операціях з вищезазначеними 11 контрагентами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що ним надані первині документи на підтвердження здійснення господарських операцій, оскільки зазначені документи не можна вважати належними та допустимими доказами, тому що мають недоліки. При цьому апелянт не заперечував, що первинні документи дійсно мають недоліки, проте вони дрібні.

Щодо інших висновків податкового органу щодо порушень, зокрема, що відповідно до п.п. 138.10.5. ПК України до складу фінансових витрат віднесено проценти, нараховані по товарному кредиту в частині штучно створеної заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Спір виник у зв'язку з тим, що позивач вважає проведення розрахунків за товар після спливу певного строку після отримання товару товарним кредитом, що зумовлює на його думку правомірне формування відсотків із віднесенням їх до витрат.

Відповідач заперечує таку кваліфікацію обставин, що склалися у відносинах з нерезидентом, не вважає обставини виконання контракту з нерезидентом товарним кредитом, суму процентів вважає штучно створеною заборгованістю, яка не може бути включена до складу витрат.

Згідно п.п. 14.1.245. ПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування під товарним кредитом розуміються товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.

Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із інших витрат до яких включаються витрати, визначені, зокрема, згідно пп. 138.10.5 і статтею 141 цього Кодексу.

До складу інших витрат включаються, зокрема, фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) (пп. 138.10.5. ПК України);

Відповідно до п. 141.1. ПК України («Особливості визначення складу витрат платника податку в разі сплати процентів за борговими зобов'язаннями») до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 141.2. ПК України для платника податку, 50 та більше відсотків статутного фонду (акцій, інших корпоративних прав) якого перебуває у власності або управлінні нерезидента (нерезидентів), що має місце в даному випадку, віднесення до складу витрат нарахування процентів за кредитами, позиками та іншими борговими зобов'язаннями на користь таких нерезидентів та пов'язаних з ними осіб дозволяється в сумі, що не перевищує суму доходів такого платника податку, отриману протягом звітного періоду у вигляді процентів від розміщення власних активів, збільшену на суму, що дорівнює 50 відсоткам оподатковуваного прибутку звітного періоду, без урахування суми таких отриманих процентів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з наведених вище норм податкового законодавства вбачається, що умовам товарного кредиту притаманна передбачуваність і визначеність в умовах розрахунків, зокрема, сторони домовляються про відстрочку розрахунків (виконання грошових зобов'язань) на певний період та саме за таку відстрочку нараховуються відсотки за користування товаром. У свою чергу, за своєю правовою природою угода про неустойку характеризується ймовірністю виникнення обставин прострочення платежу, ймовірністю застосування міри відповідальності у разі прострочення виконання грошових зобов'язань (наявності невиконаних у строк грошових зобов'язань), що зумовлює застосування міри відповідальності у вигляді неустойки за несвоєчасне проведення розрахунків.

Аналізуючи матеріали справи, те що як зазначив сам позивач, заборгованість виникла з 2000 року, внаслідок чого була підписана додаткова угода про нарахування процентів за прострочення оплати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини фактичних взаємовідносин в рамках виконання контракту з нерезидентом, свідчать, що в даному випадку в частині визначення відсотків фактично має місце не продаж товару у кредит на певний строк із сплатою відсотків за відстрочку платежу, а по суті має місце встановлення відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків у строк більше 60 днів з дати МД, тобто в даному випадку фактично має місце угода про неустойку у вигляді пені за прострочення оплати.

Отже, на нараховані позивачем відсотки, які він вважає процентами за користування товарним кредитом, та які по суті є неустойкою, не поширюються вищезгадані положення податкового законодавства щодо віднесення суми цих процентів до «інших витрат», а відтак віднесення позивачем цих сум до витрат не відповідає вимогам ПК України. Вказані суми неустойки не включаються до складу витрат на підставі вимог 139.1.11. ПК України.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, аналізуючи надані позивачем первинні документи, враховуючи норми закону та судову практику, колегия суддів зазначає, суд першої існтації дійшов вірного висновку, про те, що реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами не підтверджуються належними доказами у справі, і відповідачем доведено правомірність прийнятих ним всіх рішень.

Апелянтом вказані висновки суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Решта доводів апелянта, що спірні рішення прийняті не уповноваженою особою чи те, що не був наданий розрахунок зобов'язань та фінансових санкцій також, не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вищенаведених вірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 13.06.2016 р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксерокс (Україна) ЛТД" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2016 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксерокс (Україна) ЛТД" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.О. Аліменко

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Епель О.В.

Аліменко В.О.