Справа № 308/12216/15-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Справа № 876/1853/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участю представника позивача - Левицького А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради Закарпатської області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Закарпаття-Авто» до Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання протиправним та скасування пункту рішення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Закарпаття-Авто» (колишня назва Відкрите акціонерне товариство «Закарпаття-Авто) звернулося до суду із позовом до Ужгородської міської ради Закарпатської області (далі - Міська рада) про визнання протиправним та скасування п.1 рішення Міської ради від 19.06.2015 №1716 «Про зміни до рішень міської ради 20.07.2012 №555, 19.02.2015 №1621» (далі - п.1 Рішення №1716).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є орендарем земельної ділянки площею 29366кв.м. на підставі договору оренди землі, укладеного з Управлінням майном міста Міської ради, від 04.10.2007 (далі - Договір). 19.02.2015 Міською радою прийнято рішення №1621 «Про надання пільг» (далі - Рішення №1621) п.2 якого надано землевласникам та землекористувачам з 01.03.2015 по 31.12.2015 пільгу по платі за землю у розмірі 70% від суми плати. Оскаржуваним рішенням відповідач протиправно виключив орендарів (землекористувачів) із осіб, яким надається пільга по здійсненню плати за землю (орендній платі).

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року у справі №308/12216/15-а позов задоволено, вирішено питання судових витрат.

Постанову оскаржила Міська рада, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що чинним законодавством не передбачено застосування пільг по орендній платі так як правовідносини регулюються договором оренди землі.

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тому є всі підстави для задоволення позову.

Погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умовами що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 5 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно Договору позивач є орендарем земельної ділянки площею 29366кв.м., яка знаходиться в м.Ужгород, вул.Краснодонців, 20. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 5815236,81грн, а орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 290761,84грн на рік (пункти 5, 9 Договору) (а.с.5-10).

Рішенням Міської ради від 14.07.2014 №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Ужгородської міської ради» затверджено нову технічну документацію по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Міської ради (а.с.12-13).

Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку вказаної земельної ділянки від 27.01.2015 її грошова оцінка становить 33848426,24грн (а.с.14).

Пунктом 2 Рішення №1621 надано землевласникам та землекористувачам з 01.03.2015 по 31.12.2015 пільгу по платі за землю у розмірі 70% від суми плати (а.с.15).

В подальшому, п.1 Рішення №1716 Міська рада внесла зміни до Рішення №1621 замінивши слова «плата за землю» у всіх відмінках на слова «земельний податок» у відповідному відмінку» (а.с.16).

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст.92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК), Цивільним кодексом України, Податковим кодексом України (далі - ПК), Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон №161-XIV), іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (статті 13, 14 Закону №161-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з ч.1 ст.15 цього ж Закону однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За змістом частин 1, 2 ст.21 Закону №161-XIV орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК.

Подібне визначення орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності міститься й у пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК, який набрав чинності з 01.01.2011.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а за ст.144 Основного Закону органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з п.35 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до виключної компетенції сільської ради належить затвердження ставок земельного податку відповідно до ПК.

Зі змісту ЗК та Закону №161-XIV убачається, що користування землею в Україні є платним.

ПК відповідно до п.1.1 ст.1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України від 28.12.2014 №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», який у відповідній частині набрав чинності з 01.01.2015, були внесені істотні зміни та доповнення до ПК, зокрема, визначено податок на майно, який складається, зокрема, з плати за землю і такий податок віднесено до місцевих податків (пп.10.1.1 п.10.1 ст.10, пп.265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК).

Відтак, за змістом пп.10.1.1 п.10.1 ст.10, пп.265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК податок на майно належить до місцевих податків, складається, зокрема, з плати за землю, яка в силу вимог пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 цього ж Кодексу є обов'язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (далі - орендна плата).

Отже, законодавець виокремив два різновиди плати за землю: земельний податок та орендну плату.

Відповідно до п.269.1 ст.269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. В той же час, пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 цього Кодексу земельний податок визначено як обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Отже, платниками земельного податку є, зокрема, постійні землекористувачі.

Згідно з пп.14.1.73 останньої статті землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Орендна плата - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК).

Отже, ПК визначив обов'язок орендаря сплачувати плату за землю у формі орендної плати.

За змістом пунктів 288.1-288.5 ст.288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Також, треба відзначити, що ст.7 ПК визначено загальні засади встановлення податків і зборів, зокрема, під час встановлення податку можуть передбачатися податкові пільги та порядок їх застосування (п.7.2).

Згідно з п.7.4 ст.7 елементи податку, визначені в п.7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом.

Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю) (п.10.2 ст.10 ПК).

За змістом п.12.3, підпунктів 12.3.1, 12.3.2 цього ж пункту ст.12 ПК сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст.7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

У відповідності до пп.12.3.7 п.23.3 цього ж Кодексу не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Статтею 284 ПК передбачені особливості оподаткування платою за землю, за п.284.1 якої Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

ПК не містить норми, яка б надавала право органу місцевого самоврядування (місцевим радам) в межах встановлення плати за землю у формі орендної плати на встановлення пільг щодо орендної плати, позаяк розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, з урахуванням обмежень встановлених п.288.5 ст.288 ПК (граничні межі річної суми).

Враховуючи наведене, Міська рада п.2 Рішення №1621 помилково та протиправно (в порушення вимог ПК) надала землекористувачам з 01.03.2015 по 31.12.2015 пільгу по платі за землю у формі орендної плати у розмірі 70% від суми плати, оскільки мала право (повноваження) встановлювати таку пільгу лише щодо плати за землю у формі земельного податку.

Така помилка була належними чином виправлена п.1 Рішення №1716, з врахуванням якого п.2 Рішення №1621 надано землевласникам та землекористувачам (маються на увазі постійні землекористувачі) з 01.03.2015 по 31.12.2015 пільгу по земельному податку у розмірі 70% від суми плати.

У Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що системний аналіз положень Конституції України і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.2 ст.59 Закон №280/97-ВР вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважав Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Додатково, нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

За пунктом 4 ч.1 ст.202 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради Закарпатської області задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 13 червня 2016 року.