Справа № 820/850/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 р.Справа № 820/850/16
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

секретарі судового засідання Антіпенко В.А.

за участю представника:

позивача ОСОБА_1

від відповідача Поярко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного судуапеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016року по адміністративній справі 820/850/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду, в якому просиввизнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 04.02.2016 р. про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 277 573,70 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 рокупозов ФОП ОСОБА_3 задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 04.02.2016 року №1 (а.с 71, 72-77).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.81-82).В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на допущенні порушення з боку позивача положень п.2.6 Розділу 2 Положення №637, а саме,позивач допустив порушення стосовно ведення книги обліку доходів і витрат, що виявилось у здійсненні реєстрації готівкина аркушах у не зареєстрованій належним чином відповідної книги обліку. Апелянт зазначає, що не відображення позивачем в книзі обліку доходів сум виручки від реалізації продукції (товарів), що підтверджується розрахунковими документами, є не оприбуткуванням готівки у касі, а тому вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 04.02.2016 р. є законними та обґрунтованими.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі. Зазначив, що в зв'язку з отриманням постанови суду із запізненням, тому ними була подана апеляційна скарга із наведеними підставами для скасування постанови. Про те, що суд першої інстанції задовольнив вимоги зовсім з інших підстав, їм стало відомо після подання скарги. Наполягала на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, а саме п.2.6 Положення №637.Також наголошувала на тому, що позивач допустив перевірячих до фактичної перевірки, а тому не може посилатися на допущенні порушення щодо її призначення та проведення.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги у повному обсязі, просив постанову суду залишити без змін. Зазначив, що жодних порушень норм матеріального права судом допущено не було, крім того, не допустити до перевірки позивач не міг, тому як був наказ, а про те, що позивач підмінив предмет перевірки він допустити не міг. Надав в тому числі письмові заперечення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, щопозивач, ФОП ОСОБА_3 зареєстрований 01.11.2006 р. виконавчим комітетом Харківської міської ради та включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3, номер запису - НОМЕР_4.

За даними виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 06.02.2015 р. позивач перебуває на податковому обліку в Державній податковій інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області з 01.11.2006 р. як платник податків (реєстр. № 00), з 09.11.2006 р. - як платник єдиного внеску (реєстр. № 29597).

Позивач застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, є платником єдиного податку 2-ї групи за ставкою 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_5 від 30.01.2012 року.

На підставі наказу (а.с.15) відповідача №10 від 11.01.2016 р. про призначення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_3 за адресою розташування господарської одиниці позивача: АДРЕСА_1 відповідачем проведено фактичну перевірку позивача з питань використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету за період з 01.02.2013 р. по дату складання акту (довідки) про результати фактичної перевірки.

За результатами фактичної перевірки позивача відповідачем складено акт (довідка) від 21 січня 2016 року № 149/20-34-17-01/НОМЕР_2 (Акт), пунктом 2.2. розділу 2 якого, на думку відповідача, було встановлено не оприбуткування позивачем готівкових коштів (виручки) в книзі обліку доходів за період з 01.01.2016 р. по 19.01.2016 р. в сумі 55 514,74, чим порушено пункт 2.6. постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» із змінами та доповненнями, що виявилось у відсутності зареєстрованої належним чином книги обліку доходів, оскільки остання книга обліку доходів від 24.05.2012 р. № 914412 закінчилася 31.12.2015 р., а записи позивачем здійснювалися на додаткових аркушах паперу (а.с.16-19).

На підставі Акту відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.02.2016 р. № (податкове повідомлення-рішення № ), отримане позивачем в установі зв'язку 17 лютого 2016 року, яким відповідачем до позивача були застосовані штрафні (фінансові) санкції (штраф) в сумі 277 573 гривен 70 копійок, з посилання на підпункт 54.3.3. пункту 54.3. статті 54 глави 4 розділу ІІ Податкового кодексу України (ПК України) та абзац 3 статті 1 Указу Президента України № 436/95 від 12.06.1995 р. «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки».

Податкове повідомлення-рішення № в адміністративному порядку позивачем не оскаржувалось.

Здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами пункту 61.1. статті 61 ПК України контролюючі органи мають право здійснювати податковий контроль, який, в силу підпункту 62.1.3. пункту 62.1. статті 62 ПК України, здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цьогоКодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

За змістом підпункту 20.1.4. пункту 20.1. статті 20 ПК України контролюючі органи, серед іншого, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

Згідно з пунктом 75.1. статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

П.п.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Сам порядок проведення фактичних перевірок регламентований статтею 80 ПК України.

Так, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1. статті 80 ПК України).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів (підпункт 80.2.1. пункту 80.2. статті 80 ПК України); у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (підпункт 80.2.2. пункту 80.2. статті 80 ПК України); письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування (підпункт 80.2.3. пункту 80.2. статті 80 ПК України); неподання суб'єктом господарювання в установлений законом строк обов'язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками (підпункт 80.2.4. пункту 80.2. статті 80 ПК України); у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (підпункт 80.2.5. пункту 80.2. статті 80 ПК України); у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3 (підпункт 80.2.6. пункту 80.2. статті 80 ПК України); у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації (підпункт 80.2.7. пункту 80.2. статті 80 ПК України).

Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з'ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з'ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (пункт 80.6. статті 80 ПК України).

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу (пункт 80.5. статті 80 ПК України).

Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб'єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції (пункт 80.7. статті 80 ПК України).

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу (пункт 80.9. статті 80 ПК України).

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу (пункт 80.10. статті 80 ПК України).

Як було встановлено судами, що вбачається з наказу відповідача № 10 від 11.01.2016 р. про призначення фактичної перевірки позивача, її предметом було питання саме з використання позивачем праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати позивачем доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету за період з 01.02.2013 р. по дату складання акту (довідки) про результати фактичної перевірки.

При чому, колегія суддів звертає увагу, що предмет перевірки визначався виходячи з підстав для її проведення, та спрямованості мети такої перевірки щодо встановлення факту наявності або відсутності порушень з боку позивача у відносинах, що дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), правильності нарахування та сплати ЕСВ. Предмет такої перевірки складається з певних документів, що складають суть її дослідження.

В даному випадку доводи представника відповідача з приводу того, що в зв'язку з тим, що позивач здійснив допуск до такої перевірки, тобто не скористався правом на не допуск до її проведення працівників податкового органу, що в свою чергу вказує на їх погодження з такою перевіркою, тому позбавлений можливості посилатися на допущені процедурні порушення з боку перевіряючихє безпідставним, та жодним чином не підтверджують правомірність самого оскаржуваного ППР, прийнятого за результатами перевірки, яка не була визначена самим контролюючим органом. В даному випадку,позивач допустив до проведення фактичної перевірки з питань дотримання ним трудового законодавства, тому як формально відповідачем був дотриманий загальний порядок та умови її призначення та проведення, але в той же час вплинути на результат висновків самостійно зроблених податковим органом під час проведення такої перевірки, яка взагалі не відповідала підставам дотримання позивачем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), не міг.Тобто, позивач був позбавлений права здійснити захист своїх прав шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки, тому як такий допуск здійснений після виконання відповідачем вимог законодавства щодо пред'явлення наказу, посвідчень на перевірку, а вже порушення прав позивача відбулось після допускутаких осіб до перевірки. Відповідач фактично здійснив підміну предмету перевірки вже під час її проведення. Тому, посилання на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 24.12.2010 року по справі №21-25а10 є в даному безпідставним, з огляду на різний предмет правового визначення та надання висновків за різними фактичними обставинами справи.

Отже, виходячи з положень пункту 80.6. статті 80 ПК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що безпосереднім предметом фактичної перевірки позивача мали бути саме питання належного оформлення Позивачем трудових відносин з найманими працівниками, питання належного ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, питання оплати праці працівника. Як вже зазначалось вище, це складало зміст та суть такої перевірки в межах цих правовідносин. При чому, в самому акті від 21.01.2016 р. вказано, що Акт (довідка) складена про результати фактичної перевірки з питань ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодування, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок не укладання платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації.

В той же час, як вбачається зі змісту пункту 2.2. розділу 2 Акту, під час проведення фактичної перевірки використання позивачем праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати позивачем доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету відповідач зосередив свою увагу на питанні ведення позивачем касових операцій в національній валюті України, дійшовши висновку про не оприбуткування позивачем готівкових коштів (виручки) в книзі обліку доходів за період з 01.01.2016 р. по 19.01.2016 р. в сумі 55 514,74, та, відповідно, про порушення Позивачем пункту 2.6. постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» із змінами та доповненнями, що виявилось у відсутності зареєстрованої належним чином книги обліку доходів, оскільки остання книга обліку доходів від 24.05.2012 р. № 914412 закінчилася 31.12.2015 р., а записи позивачем здійснювалися на додаткових аркушах паперу.

Разом з тим, з урахуванням вимог норм статті 80 ПК України, питання правильності ведення позивачем касових операцій в національній валюті України не могло охоплюватись предметом фактичної перевірки використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, оскільки: (1) воно жодним чином не стосується використання праці найманих осіб та її документального оформлення; (2) воно жодним чином не стосується виплати доходів у вигляді заробітної плати, визначення бази оподаткування та/або сплати податків до бюджету; (3) воно може бути самостійним предметом фактичної перевірки відповідно до положень підпунктів 80.2.1.-80.2.3 пункту 80.2. статті 80 ПК України, за умови наявності для цього відповідних обставин (підстав) та виключно за умови прийняття керівником відповідача рішення про призначення фактичної перевірки, оформленого наказом, з врученням його копії позивачу.

Суд першої інстанції правильно зауважив на відсутності в матеріалах справи рішення відповідача про призначення фактичної перевірки ведення позивачем касових операцій в національній валюті, оформленого наказом, а також - відсутності доказів на підтвердження факту вручення копії такого наказу платнику податків - позивачу. З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недотримання відповідачем законодавчого порядку проведення фактичної перевірки позивача з питань ведення касових операцій в національній валюті, встановленого статтею 80 ПК України.

Крім того, як вбачається з наказу відповідача № 10 від 11.01.2016 р. про призначення фактичної перевірки, остання повинна була проведена за адресою здійснення господарської діяльності Позивача: АДРЕСА_1.

В той же час, як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав за № 32232001 від 29.11.2011 р. позивач є власником нежитлових приміщень № 1-:-4, 18, 4а, 4б, 20-:-29 загальною площею 183,5 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «Д-1» за адресою: АДРЕСА_1; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним № 27671561 від 03.10.2014 р. позивач є власником нежитлових приміщень 1-го поверху №6-8, 11,16, 17 загальною площею 82,9 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «Д-1» за адресою: АДРЕСА_1. Згадані вище приміщення становлять одне ціле - нежитлову будівлю літ. «Д-1», в якій, власне, здійснює господарську діяльність позивач, яка була предметом фактичної перевірки, результати якої оскаржуються.

До того ж, як вбачається з витягу з реєстру платників єдиного податку від 12.02.2016 р. № 588 щодо позивача, місцем провадження його господарської діяльності є АДРЕСА_1.

В матеріалах справи також відсутні рішення відповідача про призначення фактичної перевірки, оформленого наказом, за адресоюм.Харков, АДРЕСА_1 а також - відсутності доказів на підтвердження факту вручення копії такого наказу платнику податків - позивачу. Викладене, також свідчить про недотримання Відповідачем законодавчого порядку проведення фактичної перевірки Позивача за адресою: АДРЕСА_1, встановленого статтею 80 ПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у Відповідача не було жодних законних підстав для проведення фактичної перевірки щодо дотримання вимог законодавства стосвно оприбуткування готівки, та відповідно робити висновки щодо порушення Позивачем пункту 2.6. постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» із змінами та доповненнями, що виявилось у відсутності зареєстрованої належним чином книги обліку доходів. Підстави для призначення фактичної перевірки відповідно до Наказу від 11.01.2016 року №10 відносно дотримання вимог трудового законодавства та законодавства щодо обліку, сплати збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, та проведена перевірка щодо дотримання законодавства у сфері оприбуткування готівкових коштів мають різне за своєю суттю правове регулювання суспільних правовідносин. Не дотримання вимог законодавства з боку Відповідача щодо проведення фактичної перевірки вказують на протиправність дій контролюючого органу. Законних підстав для проведення фактичної перевірки у сфері оприбуткування готівкових коштів у Відповідача не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, яким встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Під час вирішення справи, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на правову позиціюзазначеної в постанові Верховного Суду України від 27.01.2015 р. № 21-425а14, а саме: встановлені судом факти протиправності дій по проведенню перевірки, за наслідками якої складено акт, вказують на неможливість оцінювання цього акту як належного документу, що свідчить про порушення позивачем вимог податкового законодавства.За відсутності законно проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

На підставі викладеного, проаналізувавши наведені норми діючого законодавства в їх системному аналізі, дослідивши надані до справи матеріали, враховуючи правові висновки Верховного Суду України, колегія суддів також приходить до висновку про неправомірне винесення відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що наведені доводи апеляційної скарги, як підстави для скасування постанови суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог про скасування спірного ППР, є взагалі безпідставними з огляду на зовсім інші правові підстави визначені судом для скасування податкового повідомлення - рішення. В даному випадку, скасовуючи ППР, суд першої інстанції надавав оцінку та виходив з відсутності законності проведення перевірки, що стало наслідком прийняття неправомірного ППР. Суд не скасовував ППР з підстав відсутності зареєстрованої належним чином у позивача книги обліку доходів, що є порушенням пункту 2.6. Положення № 637. Тобто, наведені судом підстави для скасування ППРта підстави для відмови у задоволенні позову наведені апелянтом, є різними. Судом першої інстанції, не надавалась оцінка наявності або відсутності допущених позивачем порушень п.2.6 Положення №637. Колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку постанові, та тим фактичним обставинам справи, які не були предметом судового дослідження судом першої інстанції.

Жодні доводи апеляційної скарги не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції судового рішення по суті заявлених вимог, що були предметом судового дослідження та оцінки суду. Суд в даному випадку не допустив порушень норм матеріального права, а саме п.2.6 Порядку №637 на які посилається апелянт, тому як при вирішенні спору, підставами для скасування ППР були зовсім інші правові підстави, ніж ті, які наводить апелянт.

Доводи представника апелянта щодо отримання постанови суду із запізненням спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, постанова суду була отримана Відповідачем 25.04.2016 року, а апеляційна скарга була подана після її отримання, 29.04.2016 року. Тому доводи представника є безпідставними та необґрунтованими. Можлива неуважність при складанні апеляційної скарги із зазначенням обставин та підстав для скасування постанови суду, які не були предметом судового дослідження при наданні оцінки оскаржуваному ППР, є некоректним.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 2, 11, 159, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року по адміністративній справі 820/850/16 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі буде складено 16.06.2016 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.