Справа № 826/5426/15
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Київ К/800/11066/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

суддів: Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційними скаргами Київської міської ради та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року

у справі № 826/5426/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЛК»

до Київської міської ради,

треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЛК» (далі - ТОВ «МЛК») звернулось до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 12 лютого 2015 року № 72/937 «Про скасування рішення Оболонської районної в місті Києві ради від 17 лютого 2004 року N 19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» в частині, що стосується об'єкта на вулиці Прирічній, 9 в Оболонському районі міста Києва та зарахування цього об'єкта до комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано спірне рішення відповідача.

У касаційних скаргах відповідач, третя особа посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, невірного встановлення судами обставин у справі, просять рішення судів скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Касаційні скарги мотивовані тим, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» у зв'язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада має право: встановлювати порядок утримання та експлуатації об'єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів. Ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Наведені норми, а також норми ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дали змогу, вважає позивач, прийняти йому спірне рішення. Також вказує, що спірне рішення не порушує прав, свобод та інтересів позивача, не позбавляє його права приватної власності, оскільки ним визначено напрямки діяльності відповідних структур, а не позбавлення права власності наземної частини об'єкта по вул. Прирічній, 9. Також третя особа вказує, що будівля, відносно якої прийнято спірне рішення відповідача, була приватизована з порушенням вимог законодавства України, а отже рішення Київради є законним, а позов не підлягає задоволенню. Як і відповідач зазначає, що спірним рішенням визначено лише напрямки діяльності відповідних структур виконавчого органу Київської міської ради та ніяким чином не порушило право власності ТОВ «МЛК». Рішення не містить норм, згідно з яких право власності ТОВ «МЛК» на нежитлову будівлю по вул. Прирічній, 9 скасовується, чи визнається недійсним договір купівлі-продажу, на підставі якого позивач є власником. Даним рішення не було зараховано нежитлову будівлю по вул. Прирічній, 9 до комунальної власності, а лише містить доручення, які необхідно виконати, застосовуючи організаційно-правові заходи, щодо повернення в майбутньому спірної нежитлової будівлі до комунальної власності. Судом не було взято до уваги, що лише після надання ТОВ «МЛК» нової аналогічної нежитлової будівлі будуть вживатися вказані організаційно-правові заходи щодо повернення спірної будівлі до комунальної власності. Крім того, вказує, що судами не взято до уваги звернений членів територіальної громади міста Києва, а саме мешканців мікрорайону де розміщена спірна нежитлова будівля та не зазначено у своїй ухвалі, що Київська міська рада спірним рішенням відновила конституційні права територіальної громади міста Києва приймати участь у вирішенні питання місцевого значення; користуватися об'єктами права державної та комунальної власності для задоволення своїх потреб, а саме, сховище, що знаходиться у підвалі будинку по вул. Прирічна, 9.

В запереченнях, що надійшли на адресу суду, позивач вважає касаційні скарги необґрунтованими, тому просить залишити їх без задоволення, рішення судів - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, що рішенням Оболонської районної у м. Києві ради від 17 лютого 2004 року № 19/12 затверджено Перелік об'єктів, які дозволяються до приватизації в 2004 році, до якого віднесено, зокрема, об'єкт по вул. Прирічній, 9. Згідно з цим рішенням вказаний об'єкт дозволено до приватизації шляхом викупу.

Внаслідок прийняття зазначеного рішення, між Закритим акціонерним товариством «Трест Київміськбуд-1», як покупцем, та Представництвом Фонду державного майна України у Оболонському районі м. Києва, як продавцем, укладено договір купівлі-продажу № 12 від 22 червня 2004 року, предметом якого є нежилі приміщення (в літ. А) І та ІІ поверху, загальною площею 925,7 кв.м, які належать на праві власності територіальній громаді Оболонського району м. Києва. Зазначений договір посвідчений нотаріально та зареєстрований Оболонською районною в м. Києві радою. Згідно з цим договором та актом передачі нежитлового приміщення 24 червня 2004 року відбулась передача вказаного приміщення покупцю.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2008 року, вказане нерухоме майно було відчужене власником Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд», що підтверджується зазначеним договором та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

02 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд», як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЛК», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу 26/100 частки вказаних нежитлових приміщень, який посвідчений нотаріально та зареєстрований за № 456.

10 липня 2013 року між зазначеними юридичними особами укладено договір купівлі-продажу 74/100 частки вказаних нежитлових приміщень, який посвідчений нотаріально та зареєстрований за № 809.

Із витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1911442 від 02 квітня 2013 року та № 5972264 від 10 липня 2013 року судами встановлено, що за Товариством з обмеженою відповідальністю «МЛК» зареєстроване право власності на 26/100 та 74/100 частки нежитлових приміщень в літ. А по вул. Прирічній, 9 у м. Києві, загальною площею 925,7 кв.м., що свідчить про те, що позивач є одноосібним власником нежитлових приміщень, загальною площею 925,7 кв. м, розташованих на першому та другому поверхах нерухомого об'єкта, розміщеного за адресою: вул. Прирічна, 9 у м. Києві.

За вказаною адресою розміщено двоповерхову будівлю з підвальним приміщенням. Зазначене підвальне приміщення не належить позивачу на праві приватної власності.

З пояснень учасників адміністративного процесу судами встановлено, що до приватизації вказаних нежитлових приміщень у будівлі розміщувалися житлово-експлуатаційна контора та дитячі клуби позашкільної освіти, а підвальна частина будівлі являється захисною спорудою цивільного захисту (оборони). Сторони не заперечують проти таких обставин.

Зазначена захисна споруда до липня 2015 року перебувала на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, а пізніше - передана на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

12 лютого 2015 року Київська міська рада прийняла спірне рішення № 72/937 «Про скасування рішення Оболонської районної в місті Києві ради від 17 лютого 2004 року № 19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» в частині, що стосується об'єкта на вулиці Прирічній, 9 в Оболонському районі міста Києва та зарахування цього об'єкта до комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Зазначеним рішенням:

- скасовано рішення Оболонської районної в місті Києві ради від 17 лютого 2004 року N 19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» в частині, що стосується об'єкта на вулиці Прирічній, 9;

- доручено Київському міському голові вжити всіх організаційно-правових заходів щодо зарахування будівлі на вулиці Прирічній, 9 до комунальної власності територіальної громади міста Києва та відновлення захисної споруди цивільного захисту;

- доручено Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації вжити всіх організаційно-правових заходів щодо повернення житлово-експлуатаційної контори N 510 в Оболонському районі міста Києва до будівлі на вулиці Прирічній, 9 з вивільненням приміщення дошкільного навчального закладу N 665 на проспекті Героїв Сталінграда, 48-а;

- доручено Департаменту комунальної власності міста Києва Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у разі необхідності віднайти заміну для власника зазначеної будівлі з комунальної власності міста Києва.

Метою прийняття вказаного рішення є приведення об'єктів цивільної оборони, що розташовані на території міста Києва, у готовність до використання за призначенням та ефективного управління майном територіальної громади міста Києва.

Підставою його прийняття були положення статей 104 - 107 Цивільного кодексу України, статей 59, 135 Господарського кодексу України, статей 19, 32 Кодексу цивільного захисту населення, Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб», рішення Київської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в місті Києві» та численні звернення жителів Оболонського району міста Києва, а також те, що частина об'єкта на вулиці Прирічній, 9 в Оболонському районі міста Києва є захисною спорудою цивільного захисту, яка призначена для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів, і що до цього об'єкта відсутній доступ в результаті того, що наземна частина будівлі знаходиться в приватній власності.

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача незаконним, звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне рішення прийняти відповідачем з порушенням вимог закону, з перевищенням наданих повноважень, тому є незаконним і підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Ч. 10 ст. 59 вказаного закону визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що на підставі рішення Оболонської районної в м. Києві ради від 17 лютого 2004 року № 19/12 «Про затвердження переліку об'єктів, які дозволяються до приватизації у 2004 році» дозволено приватизацію об'єкта, що знаходиться на вул. Прирічній, 9 в м. Києві, приватизовано його шляхом продажу (викупу) і в подальшому право власності на нього набуто позивачем.

Зазначене рішення районної у м. Києві ради є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому не може бути в подальшому скасований будь-яким органом місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 21-1457а15, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно з ст. 2442 КАС України.

Наведена обставина є достатньою правовою підставою для визнання спірного рішення Київської міської ради від 12 лютого 2015 року №72/937 незаконним та його скасування.

Доводи відповідача та третьої особи з приводу того, що спірне рішення відповідача не порушує прав, свобод та інтересів позивача спростовується змістом самого рішення, відповідно до якого, зокрема, доручено Київському міському голові вжити всіх організаційно-правових заходів щодо зарахування будівлі на вулиці Прирічній, 9 до комунальної власності територіальної громади міста Києва і доручено Департаменту комунальної власності міста Києва Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у разі необхідності віднайти заміну для власника зазначеної будівлі з комунальної власності міста Києва. Отже, спірне рішення безпосередньо порушує право власності позивача на належу йому будівлю.

Порушення приватизації спірної будівлі, на чому наполягають відповідач, третя особа, як вірно вказано судом апеляційної інстанції, не має жодного значення для вирішення даного спору, оскільки виходить за межі предмету його розгляду. При цьому, варто зауважити, що порушення порядку приватизації майна може бути підставою для звернення особи з відповідним позовом до суду з метою оскарження такої приватизації, якщо вона вважає, що цим порушується її право, чи право тих, кого вона уповноважена представляти. Відтак, Київська міська рада, як орган уповноважений представляти територіальну громаду міста Києва, не позбавлена можливості оскаржити в судовому порядку приватизацію будівлі, що знаходиться на вул. Прирічній, 9 в м. Києві та вирішити в установленому законом порядку повернення вказаної будівлі до комунальної власності міста, задовольнивши при цьому потреби територіальної громади міста.

Відновлення ж конституційних прав територіальної громади міста Києва, а саме жителів Оболонського району, приймати участь у вирішенні питання місцевого значення, користуватися об'єктами права державної та комунальної власності для задоволення своїх потреб повинно відбуватись в суворій відповідності до вимог закону та при цьому не порушувати чиї-небудь права та інтереси, відтак наведена мета прийняття спірного рішення не може слугувати доказом його законності.

Інші доводи осіб, які беруть участь у справі, обґрунтовано спростовано судами першої та апеляційної інстанцій, тому давати їм оцінку необхідності немає.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, скасувавши спірне рішення відповідача. Судами ухвалено законні та обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, доводи касаційних скарг спростовуються викладеними нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для їх задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційні скарги Київської міської ради та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: