Справа № 812/1517/15
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ковальова Т.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року справа №812/1517/15

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 р. у справі № 812/1517/15 за позовом ОСОБА_4 до Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню наказ Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації № 10-К «Про звільнення за прогул без поважних причин» від 03 листопада 2014 року;

- зобовязати відповідача поновити ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста виробничо-економічного відділу управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації;

- стягнути з управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу.

- зобовязати управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації № 10-К «Про звільнення за прогул без поважних причин» від 03 листопада 2014 року.

Поновлено ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) на посаді головного спеціаліста виробничо-економічного відділу Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації з 01 жовтня 2014 року. Стягнуто з Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації (, адреса: квартал МЖК, буд. 2, м. Сєвєродонецьк Луганська область, 93400) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 01 жовтня 2014 року по 04 березня 2016 року) у сумі 39456,75 грн (тридцять девять тисяч чотириста пятдесят шість гривень 75 коп.) (дана сума вказана без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов'язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець).

Постанову в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста виробничо-економічного відділу Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації та стягнення на його користь грошового забезпечення за один місяць в розмірі 2630,45 грн допущено до негайного виконання (дана сума вказана без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов'язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець).

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_4 знав про необхідність виходу на роботу за місцезнаходженням Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації: м. Сєвєвродонецьк, квартал МЖК «МРІЯ», 2, про що повідомив у телефонній розмові. Також зауважує, що відповідач повідомляв позивача про звільнення 03 листопада 2014 року. Окрім цього апелянт наголошує, що суд першої інстанції невірно визначив дату, з якої поновив ОСОБА_4 на посаді, адже його було звільнено 03 листопада 2014 року, а поновлено на посаді з 01 жовтня 2014 року.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно пункту 2 частини першої статті 197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а постанову суду залишити без змін з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з 01 серпня 2012 року обіймав посаду головного спеціаліста виробничо-економічного відділу управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації, за час своєї роботи жодних стягнень та нарікань стосовно виконання своїх службових обовязків не було. У квітні 2014 року м. Луганськ та Луганська обласна державна адміністрація були захоплені представниками терористичних та злочинних угрупувань. Весь цей час позивач проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після звільнення м. Щастя українськими військовослужбовцями 13.06.2014 року сполучення з м. Луганськ було перервано, оскільки існувала реальна загроза життю та здоровю людей при переміщенні з цих населених пунктів. У звязку з цим, керівництвом відповідача було прийнято рішення про надання щорічних основних відпусток своїм працівникам, а тому з 01 липня 2014 року по 02 серпня 2014 року ОСОБА_4 перебував у щорічній основній відпустці.

Наказом Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації № 42 від 01.08.2014 року встановлено, зокрема:

«Визнати тимчасовим місцезнаходженням Управління адміністративну будівлю КП «СЄВЄРОДОНЕЦЬКТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» за адресою: м. Сєвєродонецьк, проспект Космонавтів, буд. 9а.

Встановити працівникам, які не переведені на роботу за місцем знаходження Управління, згідно списку, що додається, на період до прийняття відповідного розпорядження, оплату простою в розмірі двох третин посадового окладу у відповідності до частини першої ст. 113 Кодексу законів про працю України.» ОСОБА_4 вказаний у даному списку.

Наказом Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації № 43 від 01.09.2014 року встановлено, зокрема:

«Визнати тимчасовим місцезнаходженням Управління адміністративну будівлю за адресою: м. Сєвєродонецьк, квартал МЖК «МРІЯ», буд. 2.

Встановити працівникам, які не переведені на роботу за місцем знаходження Управління, згідно списку, що додається, на період до прийняття відповідного розпорядження, оплату простою в розмірі двох третин посадового окладу у відповідності до частини першої ст. 113 Кодексу законів про працю України.». ОСОБА_4 вказаний у даному списку.

Наказом Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації № 18-к від 26.09.2014 року встановлено, зокрема:

«Головному спеціалісту виробничо-економічного відділу ОСОБА_4, приступити до виконання своїх службових обовязків, з 01 жовтня 2014 року по місцезнаходженню управління, за адресою: м. Сєвєродонецьк, квартал МЖК «МРІЯ», буд. 2.»

Таким чином, в період з 01 серпня 2014 року до 01 жовтня 2014 року в роботі Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації було встановлено простой.

06 жовтня 2014 року працівниками управління було складено акт про неявку на роботу ОСОБА_4, в якому зазначено, що в телефонній розмові ОСОБА_4 повідомив, що він знає про необхідність виходу на роботу за новим тимчасовим місцем знаходженням управління, однак виходити на роботу не збирається.

06 жовтня 2014 року начальник управління звернувся до голови профспілки управління із поданням, в якому просив надати згоду профспілки на звільнення ОСОБА_4 на підставі п.4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до протоколу від 15.10.2014 року № 1 профком надав згоду на звільнення ОСОБА_4

Наказом Управління капітального будівництва Луганської облдержадміністрації від 03.11.2014 року № 10-к «Про звільнення за прогул без поважних причин» звільнено ОСОБА_5 з 01.10.2014 року за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

03 листопада 2014 року працівниками управління було складено акт про повідомлення про звільнення, в якому зазначено, що ОСОБА_5 повідомлено про звільнення за прогул без поважних причин.

09 червня 2015 року позивач особисто звернувся до відповідача із заявою про видачу копії наказу про звільнення.

Відповідно до матеріалів справи в ОСОБА_2 від 06.10.2014 року, в Протоколі від 15.10.2014 року, в Наказі від 03.11.2014 року та в ОСОБА_2 від 03.11.2014 року невірно вказано по батькові позивача. Згідно даних паспорту по батькові позивача «Валентинович», у вказаних документах - «Володимирович».

Вважаючи наказ Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації 03.11.2014 року № 10-к незаконним ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Отже спірним у даній справі є правомірність дій відповідача щодо винесення оскаржуваного наказу та додержання Управлінням капітального будівництва Луганської обласної державної процедури звільнення працівника за прогул без поважних причин, встановленої чинним законодавством.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу (на час виникнення спірних правовідносин), є Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі Закон № 3723-XII).

Згідно з вимогами статті 9 Закону № 3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Законодавець врегулював питання, повязані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними законами та можливістю застосування загального кодифікованого нормативного акта Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Беручи до уваги звільнення позивача з публічної служби з підстав, передбачених КЗпП України, питання щодо правомірності його звільнення необхідно вирішувати з урахуванням норм зазначеного нормативного акту.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, Управлінням капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації порушено порядок розірвання трудового договору. Відповідачем не надано суду доказів щодо ознайомлення ОСОБА_4 із наказами № 42, № 43, № 18-к та № 10-к до 09.06.2015 року. Також в матеріалах справи відсутні дані щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду подання про звільнення та заява про розгляд вказаного подання за відсутності ОСОБА_4 ОСОБА_2 від 06.10.2014 року та від 03.11.2014 року не містять інформації стосовно номеру телефону, за яким повідомлявся позивач.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції не приймає доводів апеляційної скарги щодо обізнаності ОСОБА_4 про необхідність стати до роботи 01 жовтня 2014 року та його відмову прибувати до місцезнаходження відповідача.

У відповідності із положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на невірне визначення судом першої інстанції розміру належної позивачу компенсації за час вимушеного прогулу. Апелянт зазначає, що ОСОБА_4 звільнено з займаної посади 03.11.2014 року, проте відповідно до наказу Управління капітального будівництва Луганської облдержадміністрації від 03.11.2014 року № 10-к:

«Звільнити ОСОБА_5 головного спеціаліста виробничо-економічного відділу з 01.10.2014 р. за прогул без поважної причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.»

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача має бути стягнуто з відповідача з дати звільнення, 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч.1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі викладеного, судова колегія робить висновок, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 р. у справі № 812/1517/15 за позовом ОСОБА_4 до Управління капітального будівництва Луганської обласної державної адміністрації про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 р. у справі № 812/1517/15 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Колегія суддів Сухарьок М.Г.

ОСОБА_2

ОСОБА_3