Справа № 826/22805/15
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря Гуцул О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу громадянина Лівану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Лівану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Лівану ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві (далі - Третя особа) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №494-15 від 12 серпня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Лівану ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 квітня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, заперечення представника Відповідача та Третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач є громадянином Лівану, за національністю - ліванець, неодружений, за віросповіданням - православний.

30 грудня 2014 року Позивач залишив країну постійного проживання та легально літаком рейсом Бейрут-Київ прибув до України.

На час звернення за захистом до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві Позивач надав документ, який посвідчує особу - національний паспорт серії НОМЕР_1.

Як на підставу залишення країни походження Позивач посилається на те, що Ліван є для нього небезпечним, оскільки там він зазнає необґрунтованих переслідувань з боку шиїтської терористичної організації «Хезболла».

15 січня 2015 року Позивач звернувся до органів міграційної із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи Позивача, 30 квітня 2015 року Третьою особою складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що у зв'язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо її загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 серпня 2015 року Відповідачем рішенням №494-15 вказаний висновок Третьої особи підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Третьої особи від 01 вересня 2015 року №167 Позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням, Позивач звернувся до суду з позовом про оскарження цього рішення суб»єкта владних повновіажень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

За приписами ч.2 ст.13 Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Положеннями статті 9 Закону передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів звертає увагу, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, провести співбесіди, а для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Згідно постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року (із змінами та доповненнями) «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві-анкеті від 15 січня 2015 року Позивач, як на причину свого виїзду з території Лівану послався на побоювання за власне життя через переслідування терористичною організацією «Хезболла».

Проте, під час співбесіди 27 січня 2015 року Позивач повідомив, що причиною звернення до міграційного органу було бажання легально жити на території України шляхом одруження.

Також Позивач зазначив, що в країні свого походження виступав за мир між Ізраїлем та Ліваном, для здійснення такої діяльності Позивач розміщував листівки із закликами про встановлення миру між країнами, роздавав листівки студентам.

Згідно протоколу співбесіди від 25 березня 2015 року Позивач зазначив, що за таку пропагандистську діяльність держава Ліван не карає, натомість карає шиїтське угруповування «Хезболла». У 2014 році Позивач двічі знаходив свою машину з розбитими вікнами, а одного разу його побили четверо невідомих осіб. Позивач зробив висновки, що розбили вікна у авто та побили його, учасники терористичного угрупування «Хезболла». Під час співбесіди, Позивач також повідомив, що 14 листопада 2014 року він знайшов на передньому склі свого автомобіля прикріплений жовтий прапор і розцінив це як послання «Хезболли», що він помре наступним.

Так, Позивач вказує, що розміщення жовтого прапору слід розцінювати як погрозу розправи, оскільки в організації є традиція вивішувати жовті прапори над кладовищами, де поховані ними ж вбиті люди. Така інформація знаходить своє підтвердження на сайті Коммерсант.ru: «Все это делает «Хезболла». Ее желтые флаги развиваются вокруг кладбища, и никто их не снимает, несмотря на то, что кладбище это, в общем-то, появилось из-за действий «Хезболлы». Неподалеку экскаваторы разбирают завалы полуразрушенной мечети - у мечети осталась одна стена, которая держит минарет. И на минарете тоже развиваются флаги «Хезболлы»» (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Такі посилання Позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують, що напад на нього здійснили саме представники угруповування «Хезболла» і що залишений прапор жовтого кольору адресований саме йому.

Поряд з цим, слід зазначити, що ситуація по всій території Лівану є нестабільною, оскільки окрім внутрішніх заворушень, негативний вплив на країну здійснюють зовнішні фактори, такі як війна в Сирії. Як повідомляється в Двадцять другій піврічній доповіді Генерального секретаря ООН про виконання резолюції 1559 (2004) Ради Безпеки ООН: «Война в Сирийской Арабской Республике продолжает оказывать значительное влияние на безопасность и стабильность Ливана. Столкновения между «Хизбаллой» и прибегающими к насилию экстремистскими группами, включая Фронт «Ан-Нусра» и организацию «Исламское государство Ирака и Леванта» (ИГИЛ), в Сирийской Арабской Республике, в том числе в пограничном районе Каламун, а в последнее время в городе Эз-Забадани, создают дополнительную угрозу для безопасности и стабильности в Ливане».

Між тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю Позивача, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

За приписами п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» з 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів вважає, що подана Позивачем заява, наведені ним факти, твердження та пояснення, зазначеним критеріям не відповідають, що і зумовило Відповідача на прийняття оскаржуваного рішення суб»єкта владних повноважень.

В ході судового розгляду справи не підтверджено обставин щодо можливого застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання до Позивача.

Також колегія суддів звертає увагу на відсутність обставин, які б підтверджували реальну загрозу життю та свободі Позивача з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань при перебуванні Позивача у країні походження або повернення до неї.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази чи документи, які б підтвердили факт переслідування Позивача за вказаними у Конвенції про статус біженців 1951 року ознаками, відсутні підстави для надання Позивачу статусу біженця.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2015 року у справі №К/800/64684/13, від 09 червня 2015 року у справі №К/800/36569/14 та від 14 квітня 2016 року у справі № К/800/47626/15.

Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач при прийнятті рішення №494-15 від 12.08.2015 року про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захист діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позовна вимога про зобов'язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, задоволенню не підлягає, оскільки є похідною позовною вимогою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Лівану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Бужак Н.П.

Костюк Л.О.

Ухвала складена в повному обсязі 16 червня 2016 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Бужак Н.П.

Костюк Л.О.