Справа № 818/213/16
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 р. Справа №818/213/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М., суддів: Шаповала М.М., Соп"яненка О.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання контракту недійсним, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

29 лютого 2016 року позивач позивач ОСОБА_1 звернувся до суду адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання контракту недійсним, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року № 454/2014 був мобілізований до Збройних Сил України для проходження військової служби з 19.05.2014 року. Відповідно до Указу Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації» №254/2015 від 06.05.2015 року мав бути звільнений з військової служби в запас. Проте, рішення про звільнення позивача прийняте не було, а під час спілкування з командуванням йому стало відомо, що він не підлягає звільненню, оскільки між ним та Міністерством оборони укладений контракт про проходження військової служби. Ознайомившись з матеріалами своєї особової справи, позивач дійсно виявив в ній контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 07 лютого 2015 року, укладений та підписаний з Міністерством оборони України від його імені.

Позивач стверджує, що цей контракт він не укладав та не підписував, а тому просить визнати його недійсним.

17 лютого 2016 року позивач подав рапорт про звільнення його зі Збройних сил України на підставі Указу Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації» №254/2015 від 06.05.2015 року, який залишено без задоволення, тому він просить зобов`язати відповідачів вчинити дії по звільненню його у запас у відповідності до поданого рапорту.

Представники відповідачів Міністерства оборони України та Сумського обласного військового комісаріату проти позову заперечили, пояснивши, що позивач на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року № 454/2014 був мобілізований до Збройних Сил України для проходження військової служби. Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.05.2014 №100 був призначений на посаду офіцера відділу оперативного та територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 та зарахований на всі види забезпечення.

Під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період позивач виявив бажання підписати короткостроковий контракт, для чого вчинив усі підготовчі дії, що передували укладенню контракту, передав до кадрової служби підписаний ним контракт, а потім протягом тривалого часу виконував умови укладеного контракту. При цьому, по закінченню терміну, на який він був мобілізований ( період травень-липень 2015 року) про бажання звільнитися не заявляв, а продовжував нести службу. При цьому вважають, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » виданий 16 лютого 2015 року та доведений до його відома шляхом оголошення по особовому складу. Вважають, що звернення до суду з позовом пов`язане з переведенням позивача до військової частини ПП НОМЕР_2 на підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » №15 від 11.02.2016 р. та його небажанням проходити службу в іншій місцевості.

Відповідач військова частина НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заперечення на позов, в якому зазначив, що 07.02.2015 позивачем з Міністерством оборони в особі командира військової частини НОМЕР_1 був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2015 року №17 набрав чинності з 16.02.2015 року. Позивач проходив службу у Сумському військовому комісаріаті. Щодо рапорту позивача про звільнення зазначив, що Сумський військовий комісаріат не знаходився у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , тому розгляд рапорту командуванням військової частини неможливе.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року № 454/2014 лейтенант ОСОБА_1 був мобілізований до Збройних Сил України для проходження військової служби з 19.05.2014 року. Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №100 від 19.05.2014 року призначений офіцером відділу оперативного та територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 37). На підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » №15 від 11.02.2016 року переведений до військової частини ПП НОМЕР_2 ( а.с.35).

Під час проходження служби позивач мав намір укласти короткостроковий контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, що підтверджується його рапортом від 26.01.2015 року, медичною документацією про медичне обстеження та довідкою військово-лікарської комісії ( а.с.26,27,28).

07.02.2015 року укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України між позивачем та Міністерством оборони України на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. ( а.с.7-8)

16 лютого 2015 року командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » виданий наказ №17 ( по особовому складу) про укладення з позивачем контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію ( а.с.34).

Згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України №1126/VІІ від 17.03.2014 року в Україні введений особливий період, який триває по теперішній час.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання контракту недійсним, суд виходить з такого.

Частинами 1,2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до нех за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону визначено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються, зокрема, військовослужбовцями шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом. Статтями 19,20 Закону передбачені загальні умови укладання контракту та прийняття на військову службу.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки, в тому числі і за контрактом, визначений Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10 грудня 2008 року №1153/2008 ( далі Положення), та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року №170 ( далі Інструкція).

Так, пунктом 15 Положення визначено, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Відповідно до підпункту 2 п.1 п.16 Положення право на укладення від імені Міністерства оборони України контракту про проходження військової служби надається, зокрема, посадовій особі, яка має право видавати накази по особовому складу та до повноважень якої належить призначення на відповідні посади, - з особами, що призначені або призначаються на посади, за якими штатом ( штатним розписом) передбачене військове звання від рядового складу до старшого офіцерського.

Пунктом 26 Положення визначено, що контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту. Підпис посадової особи скріплюється відповідною гербовою печаткою.

Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця.

Контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Тобто, контаркт про проходження громадянами військової служби в Збройних Силах України є одним із видів адміністративного договору. І хоча ні Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», ні Указ Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10 грудня 2008 року №1153/2008, а так само і Кодекс адміністративного судочинства України (положення статті 17, ч.4 ст.105 Кодексу) не передбачають такого способу захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин як визнання контракту недійсним, суд вважає за можливе захистити права позивача саме в такий спосіб, з огляду на таке.

Відповідно до ст..8 Кодексу адміністративного судочинства України Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення прав, свобод та інтересів фізичної особи у сфері публічно-правових відносин підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З огляду на викладене, суд вважає, що лише після підписання контракту сторонами, між ними виникають взаємні права і обов`язки. Оскільки Положенням передбачена виключно письмова форма даного правочину, то волевиявлення сторони, в даному випадку громадянина, виражається її особистим підписом в момент підписання.

Позивач як в позові, так і в ході судового розгляду справи категорично заперечив виконання ним підпису на контракті.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №385 від 18.05.2016 року, підпис від імені ОСОБА_1 у Контракті про проходження громадянами України військової служби від 07.02.2015 року в графі «10.Підписи сторін», в рядку старший лейтенант ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою ( а.а.99-108).

Таким чином суд вважає, що контракт позивачем не підписувався, а тому є недійсним.

Разом з тим, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідачів , яка полягала у незвільненні його з військової служби в порядку, передбаченому Указу Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації» №254/2015 від 06.05.2015 року та зобов`язання вчинити дії по його звільненню, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, на момент прийняття позивача на військову службу і по теперішній час Збройні Сили України діють в умовах функціонування особливого періоду. Відповідно до частини 13 ст.2 Закону України «Про війський обов`язок та військову службу» виконання війського обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 8 ст.26 Закону визначений вичерпний перелік осіб, які підлягають звільненню зі служби під час дії особливого періоду. Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами Укарїни.

Відповідно до п.210 Положення звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставі указу Президента України та після видання наказу Міністра оборони України командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині. Під час дії особливого періоду звільнення військовослужбовців строкової військової служби здійснюється за підставами, визначеними частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Пунктом 225 Положення визначені права посадових осіб щодо звільнення з військової служби, зокрема відповідно до п. 21) звільнення військовослужбовців з військової служби на підставах, передбачених пунктом 2 частини третьої, частинами шостою, сьомою і восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється у військових званнях до капітана включно за всіма підставами (крім звільнення осіб офіцерського складу через службову невідповідність та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) - командувачами військ оперативних командувань.

Оскільки, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи позивач знаходився в підпорядкуванні командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », на нього не може розповсюджуватись юрисдикція ні ІНФОРМАЦІЯ_1 , ні війської частини НОМЕР_1 , які відносяться до військ оперативного командувача « ОСОБА_2 ».

Щодо позиції відповідачів про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд вважає за необхідне зазначити таке. Так, відповідачі зазначили, що відповідно до Указу Президента України України «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента від 06 травня 2014 року №454 «Про часткову мобілізацію» №254/2015 від 06.05.2015 року, який набрав чинності з 08 травня 2015 року звільнення військовослужбовців мало відбутися протягом травня-липня 2015 року, тому після сплину цього часу позивач мав дізнатися про підстави залишення його на службі. Проте, предметом даного позову є контракт про проходження військової служби від 07.02.2015 року, а не правомірність перебування його на військовій службі після оголошення демобілізації. При цьому про існування контракту позивач дізнався лише після подання 17.02.2016 року рапорту про звільнення його з військової служби у зв`язку з демобілізацією ( а.с.10). Твердження відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про ознайомлення ОСОБА_1 , з наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 16 лютого 2015 року про укладення з ним контракту шляхом оголошення по особовому складу не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки письмові докази такого ознайомлення відповідачами не надані, а допитані в судовому засіданні свідки не змогли вказати дату та обставини ознайомлення з наказом безпосередньо ОСОБА_1 . Таким чином, суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду, визначений ч.3 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України 5284,80 грн. в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи ( а.с.97).

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання контракту недійсним, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати недійсним контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, укладений 07 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України накористь ОСОБА_1 5284,80 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Л.М. Опімах

Судді ( підпис) М.М.Шаповал

( підпис) О.В.Соп"яненко

Повний текст постанови складений 14 червня 2016 року.

З оригіналом згідно

Суддя Л.М.Опімах