Справа № 820/242/16
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 р. Справа № 820/242/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представників сторін : позивача - ОСОБА_1, відповідачів та третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Міністерства юстиції України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства юстиції України , Головного територіального управління юстиції у Харківській області за участю третьої особи Начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_3 (далі по тексту позивач, ОСОБА_5В.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - МЮУ, перший відповідач), Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі по тексту ГТУЮ у Харківській області, другий відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_3 В.";

- поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на посаді;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16 адміністративний позов ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа - начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року № 4542/к "Про звільнення ОСОБА_3 В.".

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25 грудня 2015 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 року по 20.04.2016 року у розмірі 16667,37 грн. (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят сім гривень 37 копійок).

Допущено до негайного виконання постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Другий відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16 скасувати, прийняти нову постанову, якою у задоволенні ппозову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було невірно застосовано положення п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до якого підставою припинення трудового договору є угода сторін. Судом не враховано, що волевиявлення ОСОБА_3 на звільнення за угодою сторін було реалізовано ним у відповідній заяві, наданій до Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України 10.12.2015 року, а не 08.02.2015 року, як помилково зазначив суд на підставі свідчень зацікавлених осіб. Датою звільнення сторонами угоди було визначено певну подію, а саме : день підписання наказу. Вказана заява була погоджена Міністром юстиції України ОСОБА_6 шляхом накладення резолюції «До наказу» та у подальшому видано оскаржуваний наказ.

Викладене, на думку апелянта, свідчить про досягнення згоди між позивачем та першим відповідачем про припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Вказує, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки факту односторонньої відмови позивача від досягнутої раніше угоди шляхом подання нотаріально посвідчених заяв від 12 та 18 грудня 2015 року. При цьому, не встановлено, що позивач звертався до Міністерства юстиції України з пропозицією дійти домовленості щодо іншої дати звільнення, а таку дату він визначив самостійно. Разом з тим, 28.12.2015 року, наступного робочого дня після 25.12.2015 року (дата винесення наказу про звільнення за угодою сторін), ОСОБА_3 до роботи не приступив, отже взаємної згоди між працівником та власником щодо анулювання попередньої згоди про звільнення позивача за угодою сторін досягнуто не було.

Висновок суду щодо звільнення позивача з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.40 КЗпП України), а не з підстав, зазначених у наказі про звільнення, вважає хибним та таким, що не відповідає обставинам справи та наданим першим відповідачем доказам; посилання суду в обґрунтування висновку про протиправність оскаржуваного наказу на відсутність відмітки про реєстрацію заяви, дати написання заяви, дати проставлення резолюції «До наказу» - юридично неспроможними.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що оскаржувана постанова взагалі не містить жодного обґрунтування та посилання на будь-яку норму чинного законодавства щодо стягнення коштів на користь позивача, не наведено судом і розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягав би виплаті другим відповідачем.

Також наполягає на тому, що при прийнятті постанови судом першої інстанції не були досліджені надані відповідачами докази та не надано ним належної оцінки, не зазначено підстав, відповідно до яких судом їх не було враховано.

Міністерством юстиції України також було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій другий відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок невірного тлумачення судом першої інстанції положень п.1 ст.36 КЗпП України, порушення ст.ст.69 та 86 КАС України, неприйняття до уваги наданих відповідачами доказів та ненадання останнім належної оцінки, суд дійшов хибного висновку про відсутність взаємної згоди сторін щодо звільнення позивача за угодою сторін.

Наполягає на тому, що ОСОБА_3 виявив бажання припинити трудовий договір саме за угодою сторін, тому на підставі власноручно написаної ним заяви був виданий наказ про його звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України; з цим наказом ОСОБА_3 ознайомлений безпосередньо у день звільнення, про що свідчить підпис позивача. Застереження/зауваження у розписці про ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом відсутні.

Вказує, що згода Міністра юстиції України як суб'єкта призначення/звільнення на звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін надана шляхом накладення на заяві ОСОБА_3 резолюції «До наказу. ОСОБА_6» (з використанням відповідного штампу) та власноручного підпису Міністра юстиції України. Після чого заява ОСОБА_3 про звільнення його за угодою сторін з ухвальною резолюцією Міністра юстиції України надійшла до Департаменту кадрової роботи та державної служби 10.12.2015 року.

Згідно з Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015 року № 1405/5, після підготовки та візування проект наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення ОСОБА_3В.» був поданий на підпис Міністру юстиції України разом із заявою ОСОБА_3

Таким чином, угода сторін про звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України досягнута сторонами 10.12.2015 року та підтверджена в подальшому шляхом видання наказу Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_3 від 25.12.2015 року № 4542/к.

Висновок суду першої інстанції про відсутність свідомого волевиявлення ОСОБА_3 щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України з посиланням на факт подання позивачем заяв від 12.12.2015 року та від 18.12.2015 року, на думку апелянта, є нелогічним, оскільки по-перше, як встановлено судом першої інстанції, заява про припинення трудового договору за угодою сторін написано власноручно позивачем, по-друге, анулювання домовленості про припинення трудового договору за вказаною нормою права може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Вказує, що про досягнення домовленості з Міністерством юстиції України про звільнення позивача із займаної посади у грудні 2015 року ОСОБА_3 зазначає особисто в заяві від 12.12.2015 року. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, а тому вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. За таких обставин, посилання суду на недоліки заяви про звільнення за угодою сторін є субєктивною думкою, яка не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Показання допитаних судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в якості свідків з приводу визначення дати написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін, дати її подання вважає неналежними та недопустимими доказами, тому що вказані особи є зацікавленими у задоволенні позову.

Необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи є також висновок суду першої інстанції про звільнення позивача у спірних відносинах саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (стаття 40 КЗпП України), а не з підстав, зазначених у наказі про звільнення. При цьому зазначає, що відсутність відмітки про реєстрацію заяви, дати подання заяви не може свідчити про розірвання договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи, що власник погодився з позивачем щодо його звільнення за угодою сторін, видавши наказ Міністерства юстиції України від 25.12.2015 № 4542/к «Про звільнення ОСОБА_3В.», позивача правомірно звільнено з займаної посади за взаємною угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Стверджує про безпідставність посилань суду першої інстанції на Інструкцію з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 року, № 973/5, яка відповідно до пункту 3 наказу Міністерства юстиції України від 03.08.2015 року № 1405/5 втратила чинність.

Крім того, посилається на те, що постанова взагалі не містить жодного обґрунтування та посилання на будь-яку норму чинного законодавства щодо стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 року по 20.04.2016 року у розмірі 16 667,37 грн. З рішення суду не вбачається, яким чином судом було розраховано вказану суму, що підлягає виплаті Головним територіальним управлінням юстиції у Харкіській області.

Також зазначає, що під час ухвалення рішення по даній справі, суд не вирішив питання щодо порядку припинення трудових прав і повноважень ОСОБА_4, як начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області, оскільки на теперішній час є чинним наказ Міністерства юстиції України від 12.01.2016 р. № 44/к про призначення ОСОБА_4 начальником Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

З огляду на викладене, стверджує про незаконність та невмотивованість рішення суду першої інстанції, що є підставою для його скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник першого та другого відповідачів та третьої особи підтримав вимоги апеляційних скарг та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в останніх.

Представник позивача в судовому засіданні та позивач в надісланих до суду апеляційної інстанції запереченнях про задоволення вимог апеляційних скарг заперечував, просив суд їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивач та його представник вважають, що наказ Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року №4542/к Про звільнення ОСОБА_3В. виданий з порушенням ст.ст.19, 22 та 43 Конституції України, ст.ст.5-1, 22 Кодексу законів про працю України, за відсутності законної підстави, недобросовісно та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, не у відповідності вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому має бути визнаний протиправним і скасований, а позивач поновлений на публічній службі.

Позивач зазначив, що заяву про звільнення за угодою сторін без зазначення дати такого звільнення, яка слугувала підставою для видання оскаржуваного наказу була написана ним 08 лютого 2015 року після проходження процедури незалежного тестування та співбесіди із кадровою комісією Міністерства юстиції України на вимогу начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України ОСОБА_8, під час написання в кабінеті заяви про переведення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області; заяву про звільнення ОСОБА_8 залишив у себе.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к «Про переведення ОСОБА_3В.» позивач був переведений на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та працював на зазначеній посаді до 25 грудня 2015 року включно.

Позивач наполягає на тому, що з моменту призначення його на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області до останнього дня роботи на вказаній посаді будь-яких заяв про звільнення із цієї посади за угодою сторін не писав та до Міністерства юстиції України не подавав.

10.12.2015 року, перебуваючи у відрядженні у Міністерстві юстиції України, позивач дізнався про наміри Міністерства юстиції України звільнити його із займаної посади, використовуючи заяву про звільнення, витребувану 08.02.2015 року.

Вважаючи зазначену заяву такою, що не відповідає волі позивача, ОСОБА_3 12.12.2015 року оформив письмову нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначив про відсутність його згоди на звільнення за угодою сторін на підставі заяви, витребуваної 08.02.2015 року, та висловив прохання звільнити його із займаної посади з іншої підстави, а саме за власним бажанням з 21.12.2015 року. Оригінал вказаної заяви було подано до Міністерства юстиції України 14.12.2015 року.

Позивач вважає, що невидання Міністерством юстиції України в період з 14.12.2015 року по 18.12.2015 року включно наказу про звільнення його із займаної посади за угодою сторін свідчить про те, що Міністерством юстиції України була взята до уваги заява від 12.12.2015 року, у тому числі в частині відсутності згоди ОСОБА_3 на звільнення за угодою сторін.

18.12.2015 року позивачем було змінено рішення про звільнення із займаної посади за власним бажанням, у зв'язку з чим ОСОБА_3 було оформлено письмову нотаріально посвідчену заяву про відкликання заяви від 12.12.2015 року в частині, що стосувалася звільнення позивача із займаної посади з 21.12.2015 року. Цією ж датою оригінал вказаної заяви від 18.12.2015 року та її копії були подані до Міністерства юстиції України. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що станом на 25.12.2015 року не було досягнуто жодної угоди щодо звільнення позивача, а його дійсним волевиявленням було продовження державної служби на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Позивач зазначив, що всупереч наведеним обставинам та незважаючи на відсутність правових підстав для звільнення позивача, 25.12.2015 року до приміщення Головного територіального управління юстиції у Харківській області прибув директор Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України ОСОБА_8 та ознайомив позивача із наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2015 року №4542/к Про звільнення ОСОБА_3В. за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_3

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2014 року № 2088/к ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника Головного управління юстиції у Харківській області. Відповідно до наказу Головного управління юстиції у Харківській області від 02.10.2014 року № 529/4 Про початок роботи ОСОБА_3 на посаді начальника Головного управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 приступив до роботи начальника з 02.10.2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції ліквідовано Державну реєстраційну службу України та Державну виконавчу службу України та покладено на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі вищевказаної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 Деякі питання діяльності територі альних органів Міністерства юстиції України, за змістом якого, головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 Головне управління юстиції у Харківській області перейменовано на Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

За результатами незалежного тестування та співбесіди, 08 лютого 2015 року позивача було рекомендовано кадровою комісією Міністерства юстиції України для призначення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

З наявних матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к Про переведення ОСОБА_3В. позивача було переведено з посади начальника Головного управління юстиції у Харківській області на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

На підставі вказаного наказу Міністерства юстиції України, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 14.02.2015 року №305/к Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 12 лютого 2015 року № 282/к Про переведення ОСОБА_3В.

Судом першої інстанції встановлено, що до Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла заява ОСОБА_3 про звільнення його за угодою сторін з ухвальною резолюцією Міністра юстиції України, яка була отримана директором департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України ОСОБА_8 10.12.2015 року.

Згідно з Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 03.08.2015 року № 1405/5, після підготовки та візування проект наказу Міністерства юстиції України Про звільнення ОСОБА_3В. був поданий на підпис Міністру юстиції України разом із заявою ОСОБА_3

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2015 року № 4542/к ОСОБА_3 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області 25.12.2015 року за угодою сторін, у відповідності до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На підставі даного наказу, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області було прийнято наказ від 25.12.2015 року № 3760/к Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2015 року № 4542/к Про звільнення ОСОБА_3В..

Не погодившись з вищевказаним наказом та своїм звільненням з посади, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх правомірності, оскільки оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 25.12.2015 року № 4542/к «Про звільнення ОСОБА_3В." винесений за відсутності досягнення угоди сторін про звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, без погодження дати звільнення, з порушенням порядку звільнення позивача з посади, що свідчить про його протиправність та наявність підстав для скасування наказу. Беручи до уваги незаконність звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 25.12.2015 року та стягнення з другого відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 року по 20.04.2016 року у розмірі 16667,37 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні відносини урегульовано нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю України та Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Згідно з підпунктом 15 пункту 12 Положення про Міністерство юстиції України, до повноважень Міністра юстиції України належить у тому числі і звільнення з посади керівників територіальних органів Мін'юсту, до яких віднесено Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

Частиною 1 статті 30 Закону України Про державну службу в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, встановлено, що підставами припинення державної служби є у тому числі і загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

При цьому за угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір (наприклад, контракт).

З огляду на положення ст.21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, яким і приймається рішення про припинення трудового договору за угодою сторін.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року № 18, від 25.05.1998 року № 15) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

При цьому КЗпП України не передбачено обов'язкового зазначення у письмовій заяві про звільнення за згодою сторін дати, з якої особа бажає звільнитися, що свідчить про те, що така дата може бути визначена сторонами угоди і в усному порядку.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

За змістом наведених норм припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і наказом про звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України реалізовується вказана домовленість.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобовязань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобовязання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо, а тому досягнення згоди між сторонами трудового договору є достатньою підставою для звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Саме тому звільнення носить назву за згодою сторін - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи.

Статтями 251, 252 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до абз.10 п.3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731, заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, продовження терміну перебування на державній службі (для державних службовців, які займають посади першої категорії), звільнення з посади оформляються власноручно і підписуються із зазначенням дати. За змістом заяви керівником органу виконавчої влади приймається відповідне рішення, на підставі якого кадрова служба готує наказ (розпорядження).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 виявив бажання припинити трудовий договір саме за угодою сторін на підставі власноручно написаної заяви, датою звільнення просив вважати дату підписання наказу. Позивач та його представник не заперечували проти того, що заява, яка визначена як підстава для винення спірного наказу, написана особисто позивачем.

При цьому згода Міністра юстиції України як субєкта призначення/звільнення на звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін надана шляхом накладення на заяві позивача резолюції «До наказу» ОСОБА_6 та власноручного підпису Міністра юстиції.

Враховуючи, що власник погодився з позивачем щодо звільнення його за угодою сторін, датою підписання наказу, 25.12.2015 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі оскаржуваного наказу.

Як стверджує позивач, заява про звільнення за згодою сторін написана ним 08.02.2015 року під адміністративним тиском на вимогу директора Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України ОСОБА_8, оскільки написання такої заяви було обовязковою умовою для призначення на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Інших заяв вказаного змісту, як зазначає позивач, він за період з 09.02.2015 року по день звільнення не писав, а тому домовленості між ним та першим відповідачем про його звільнення за угодою сторін досягнуто не було.

Вищенаведене, на думку позивача, виключає наявність його згоди на звільнення за угодою сторін на підставі оскаржуваного наказу.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, суд погодився з позивачем щодо дати написання заяви про звільнення за угодою сторін саме 08.02.2015 року, при цьому така дата була встановлена судом виключно на підставі показань осіб, допитаних в якості свідків, а саме позивача та ОСОБА_7, який працював разом з позивачем у підпорядкуванні останнього.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що як позивач, так і ОСОБА_7 є зацікавленими у справі особами, оскільки задоволення позову вплине на їх права та обовязки в подальшому, а тому до їх показань суд першої інстанції повинен був підійти критично та надати оцінку іншим доказам у справі, до яких відповідно ч.1 ст.76 КАС України віднесено і пояснення представників відповідачів та письмові документи (ч.1 ст.79 КАС України).

Згідно з ч.3 ст.86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, дослідивши зміст копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 12.12.2015 року (т.1 а.с.20), колегією суддів встановлено, що позивач особисто зазначає в абзаці другому заяви про досягнену домовленість про звільнення із займаної посади у грудні цього року (2015) та одночасно відкликає свою заяву про звільнення його з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області за угодою сторін.

Таким чином, позивач, по-перше, підтверджує факт написання заяви про звільнення та досягнення домовленості у грудні 2015 року про звільнення із займаної посади.

З пояснень відповідачів вбачається, що заява ОСОБА_3 про звільнення його за угодою сторін з ухвальною резолюцією Міністра юстиції України надійшла до Департаменту кадрової роботи та державної служби 10.12.2015 року.

В наданій до матеріалів копії вказаної заяви (т.1 а.с.127) зроблено запис "отримано 10.12.2015 року", підпис, ОСОБА_8 та проставлено печатку Департаменту кадрової роботи та державної служби.

Крім того, з долучених до матеріалів справи копій коригуючого табелю обліку використання робочого часу Головного територіального управління юстиції у Харківській області за 1 половину грудня 2015 року та наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 90/7 від 08.12.2015 року колегією суддів встановлено, що 10.12.2015 року ОСОБА_3 перебував у відрядженні у м.Києві в Міністерстві юстиції України (т.1 а.с.245, 246).

Пояснення позивача та його представника щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін на вимогу, під адміністративним тиском не підкріплені ніякими доказами та носять характер субєктивних припущень. Позивач, як людина з вищою юридичною освітою, досвідом в галузі права, науковим ступенем в галузі права, не міг не усвідомлювати правові наслідки написання такої заяви. При цьому, після свого призначення 12.02.2015 року на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області до 12.12.2015 року жодних дій щодо повідомлення Міністерства юстиції України про безпідставність написання 08.02.2015 року заяви про звільнення за угодою сторін позивач не вчиняв.

Слід зауважити, що посилання позивача на написання та подання вказаної заяви 08.02.2015 року само по собі не виключає написання та подання заяви такого змісту 10.12.2015 року. Незазначення позивачем дати написання заяви не може слугувати беззаперечною підставою для визнання її недійсною та такою, що не відображає його волевиявлення щодо звільнення.

З огляду на вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказів у їх сукупності, врахувавши їх взаємний зв'язок, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява про звільнення за угодою сторін, яка слугувала підставою для видання спірного наказу, була надана позивачем до першого відповідача 10.12.2015 року, цього ж дня була досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Таким чином, твердження позивача про відсутність погодженої дати звільнення не відповідає дійсності та спростовується його власною заявою, написаною особисто та адресованою Міністру юстиції України ОСОБА_6 Позивач не зміг належним чином довести суду апеляційної інстанції обставин написання заяви про його звільнення за угодою сторін за відсутності власного волевиявлення.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що закон не встановлює форми угоди сторін про припинення трудового договору, тому така згода може бути вираженою як в письмовій з посиланням на дату або подію, так і в усній формі.

Отже, незазначення позивачем у заяві про звільнення саме календарної дати, з якої його повинно бути звільнено, не свідчить про недосягнення угоди сторін про звільнення з підстав невизначення між собою строку припинення трудових відносин.

Колегія суддів зауважує, що визначення дати звільнення відбувається при домовленості між працівником та власником підприємства, а не виключно за заявою працівника, яка є наслідком цієї домовленості. Дублювання дати звільнення у заяві після її обговорення при домовленості може розглядатися як прийнятне і логічне, проте не обовязкове, внаслідок відсутності відповідних норм у законодавстві.

Враховуючи, що волевиявлення позивача в заяві про звільнення за угодою сторін в частині визначення строку, з якого трудовий договір пропонується припинити за угодою сторін, містить формулювання «датою звільнення прошу вважати дату підписання наказу», подальше накладення на цю заяву резолюції міністра «до наказу» та проставлення підпису міністра, колегія суддів дійшла висновку, про те, що сторони угоди домовилися про її припинення датою видання відповідного наказу про звільнення, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Наказ про звільнення позивача, який є формою вираження згоди першого відповідача на звільнення ОСОБА_3, був виданий 25.12.2015 року.

Отже, саме дату видання вищезазначеного наказу (25.12.2015 року) необхідно вважати строком, з якого договір припинено за угодою сторін за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи наявність заяви позивача про звільнення із займаної посади за згодою сторін, згоду власника щодо звільнення позивача за угодою сторін у формі видання наказу №4542/к від 25.12.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3В.» з вказівкою на п.1 ст.36 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку про правомірність звільнення позивача з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Твердження позивача, з яким помилково погодився суд першої інстанції, про звільнення позивача за ініціативою власника або уповноваженого ним органу на підставі ст.40 КЗпП України, з огляду на відсутність реєстрації заяви позивача про звільнення за угодою сторін, дати проставлення резолюції та підпису міністра колегія суддів вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Статтею 40 КЗпП України передбачено вичерпний перелік підстав, за умови настання яких можливе розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається зі змісту вищенаведеної норми права, обставини, про які зазначено судом першої інстанції, не є обставинами, з якими законодавець пов'язує звільнення з посади за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про те, що відсутність відмітки про реєстрацію заяви не може свідчити про звільнення позивача з ініціативи власника, та не є підставою для визнання протиправним оскаржуваного наказу.

Крім того, Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.08.2015 року № 1405/5 (далі - Інструкція з діловодства) взагалі не передбачена реєстрація заяв працівників територіальних органів Мін'юсту з питань проходження та припинення державної служби.

Колегією суддів відхиляє посилання суду першої інстанції на п.30.3.1, п.30.3.3 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 року № 973/5, оскільки вказана Інструкція втратила чинність 03.08.2015 року у зв'язку з прийняттям наказу Міністерства юстиції України від 03.08.2015 р. № 1405/5 "Про затвердження Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України".

Висновок суду щодо неможливості встановити дату подання заяви про звільнення, через який структурний підрозділ, коли та через кого з посадових осіб і яким чином вона була спрямована на резолюцію Міністру юстиції, не відповідає обставинам, які встановлені судом апеляційної інстанції та дослідженим доказам у їх сукупності.

Відносно подання позивачем заяв від 12.12.2015 року про відкликання заяви про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області за угодою сторін та від 18.12.2015 року про відкликання заяви від 12.12.2015 року в частині, що стосується його звільнення із займаної посади за власним бажанням 21.12.2015 року до Міністерства юстиції України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Колегія суддів зауважує, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, можливості відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено.

Відмова, у разі її наявності, від своєї заяви є одностороннім актом, спрямованим на припинення двосторонньої домовленості, тобто направлена вже після того, як між сторонами трудової угоди було досягнуто згоди про звільнення, а отже не має юридичної сили та не може за своєю суттю скасовувати двосторонню домовленість.

Своєї згоди на анулювання домовленості про звільнення Міністерство юстиції України не надавало, тобто взаємної згоди між працівником і власником щодо анулювання попередньої згоди про звільнення позивача за угодою сторін досягнуто не було.

Враховуючи викладене, заяви позивача від 12.12.2015 року та від 18.12.2015 року не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не створють юридичних наслідків.

Вищенаведений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладену в постанові від 15.10.2013 року.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачами по справі доведено правомірність наказу Міністерства юстиції України №4542/к від 25.12.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3В.» за угодою сторін.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування зазначеного наказу.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №4542/к від 25.12.2015 року, яка визнана судом апеляційної інстанції необґрунтованою, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, яке призвело до ухвалення неправильного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційні скарги Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Міністерства юстиції України задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2016р. по справі № 820/242/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа Начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_9
Судді ОСОБА_10 ОСОБА_11
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 13.06.2016 р.