Справа № 826/22821/15
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мамчур Я.С
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Шостака О.О.

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича, Апарату Верховної Ради України, третя особа: ОСОБА_5 про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В ИВ :

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Голови Верховної Ради України Гройсмана Володимира Борисовича, Апарату Верховної Ради України, третя особа: ОСОБА_5, в якому просить: визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року №928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України»; визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року № 929 «Про призначення ОСОБА_5.»; визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР України від 07.07.2015 року № 947 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 19.04.2015 року № 536 «Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату ВР України і заступниками Керівника Апарату ВР України»; визнати нечинним та скасувати розпорядження Голови ВР від 08.09.2015 року №1260 «Про звільнення ОСОБА_3.»; зобов'язати Голову ВР України та Апарат ВР України вчинити дії щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року; стягнути з Апарату ВР України на користь позивача суму заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнути з Апарату ВР України на користь позивача 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Голови Верховної Ради України Гройсмана В.Б. від 08.09.2015 року № 1260 «Про звільнення ОСОБА_3.».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року.

Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.09.2015 року по день постановлення судового рішення в сумі 131 445,23 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивач перебував на посаді заступника Керівника апарату ВР України та увільнений з посади заступника Керівника апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління, про що свідчить Розпорядження Голови ВР України від 08.11.2006 року №1102.

Розпорядженням Голови ВР України від 03.07.2015 року № 928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату ВР України» ліквідована посада заступника керівника Апарату Верховної Ради України з питань організаційного забезпечення діяльності ВР України та керівника Головного організаційного управління Апарату ВР України у кількості 2 штатних одиниць та введено посаду заступника Керівника Апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління у кількості 1 штатної одиниці.

Розпорядженням Голови ВР України від 03.07.2015 року № 929 на посаду заступника Керівника Апарату ВР України - керівника Головного організаційного управління призначено ОСОБА_5, увільнивши його з посади радника Голови ВР України, та розпорядженням від 07.07.2015 року № 947 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 19.04.2015 року № 536 «Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату ВР України і заступниками Керівника Апарату ВР України» внесені зміни (розділ 5 розподілу обов'язків викладено у новій редакції) у відповідне розпорядження в частині визначення обов'язків призначеного на посаду ОСОБА_5

Так, 08.07.2015 року ОСОБА_3 було запропоновано ознайомитися з попередженням про його можливе наступне звільнення із займаної ним посади за п. 1 ст. 40 КЗпП до Розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року №928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної ради України», з чим ОСОБА_3 ознайомився, однак відмовився підписати даний документ, про що складено відповідний Акт.

В подальшому, 02.09.2015 року позивачу було запропоновано вакантну посаду сектору прийому громадян Відділу з питань звернення громадян Апарату ВР України, від якої позивач відмовився.

Також, 07.09.2015 року позивачу додатково було запропоновані вакантні посади в Апараті ВР України, а саме: у Головному науково-експертному управлінні посади: завідувача відділу з гуманітарних і міжнародних питань, гармонізації законодавства з країнами ЄС та захисту прав людини, заступника завідувача відділу з питань цивільних і господарських відносин та підприємництва, головного наукового консультанта відділу з аграрних і екологічних питань та природокористування, головного наукового консультанта відділу з питань національної безпеки, оборони, правоохоронної діяльності та боротьби із злочинністю, старшого наукового консультанта відділу з соціальних питань та праці, старшого наукового консультанта відділу з аграрних і екологічних питань та природокористування; у Головному юридичному управлінні посади: головного консультанта відділу з питань конституційного, кримінального, адміністративного законодавства та судово-правової реформи, головного консультанта відділу обліку та систематизації законодавства, головного консультанта відділу з питань цивільного, податкового, бюджетного законодавства та підприємництва, головного консультанта відділу з питань екологічного, соціального та гуманітарного законодавства; в Управлінні справами посаду: головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення.

Крім того, профспілковим комітетом Апарату ВР України дана згода на розірвання трудового договору ОСОБА_3 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з скороченням посади заступника Керівника Апарату ВР України з питань організаційного забезпечення діяльності ВР України, що підтверджується постановою об'єднаного профспілкового комітету Апарату ВР України від 07.09.2015 року № 56-1 «Про подання Керівника Апарату ВР України щодо дачі згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 - заступником Керівника Апарату ВР України».

Так, враховуючи відмову ОСОБА_3 від запропонованих посад, розпорядженням Голови ВР України від 08.09.2015 року № 1026 позивача звільнено з посади заступника Керівника Апарату ВР України у зв'язку із ліквідацією посади (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_3 звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачами при звільненні позивача допущенні порушення вимог трудового законодавства, зокрема, статей 49-2 та 42 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Що стосується позовних вимог про визнання нечинним та скасування розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року №928 «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України», колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки:

Відповідно до частини 1, пунктів 2,5, частини 3 статті 88 Конституції України, Верховна Рада України обирає із свого складу Голову Верховної Ради України, Першого заступника і заступника Голови Верховної Ради України та відкликає їх з цих посад.

Голова Верховної Ради України, крім іншого: організовує роботу Верховної Ради України, координує діяльність її органів; організовує роботу апарату Верховної Ради України. Голова Верховної Ради України здійснює повноваження, передбачені цією Конституцією, у порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.

У відповідності до статті 7 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10.02.2010 року № 1861-VI, організаційне, правове, наукове, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення діяльності Верховної Ради, її органів, народних депутатів, депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді здійснює Апарат Верховної Ради. Структура Апарату Верховної Ради затверджується більшістю голосів народних депутатів від конституційного складу Верховної Ради за поданням комітету, до предмета відання якого належать питання регламенту. Апарат ВР України діє на основі Положення про Апарат Верховної Ради, яке затверджується постановою Верховної Ради. Положення про структурний підрозділ Апарату Верховної Ради затверджується Головою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 4 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769 (у редакції розпорядження Голови Верховної Ради України від 20.11.2014 року № 734) штатний розпис Апарату та чисельність працівників структурних підрозділів Апарату затверджуються Головою Верховної Ради України.

Отже, Голова ВР України наділений відповідними повноваженнями щодо затвердження штатного розпису Апарату Верховної Ради України, відповідно і внесених змін до нього.

Що стосується позовних вимог про визнання нечинним та скасування розпорядження Голови ВР України від 03.07.2015 року № 929 «Про призначення ОСОБА_5.» та про визнання нечинним та скасування розпорядження Голови ВР України від 07.07.2015 року № 947 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 19.04.2015 року № 536 «Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату ВР України і заступниками Керівника Апарату ВР України», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки, такі розпорядження є актами індивідуальної дії по відношенню до третьої особи, отже можуть бути оскаржені лише третьою особою, що узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України у інформаційному листі від 01.06.2010 року № 781/11/13-10 «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ».

Щодо позовних вимог про визнання нечинним та скасування розпорядження Голови ВР від 08.09.2015 року №1260 «Про звільнення ОСОБА_3.»; зобов'язання Голову ВР України та Апарат ВР України вчинити дії щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.09.2015 року та стягнення з Апарату ВР України на користь позивача суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на наступне:

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у разі, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно до вимог статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець пропонує йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в первинному структурному підрозділі. Не може бути підставою поновлення на роботі особи, яка звільнена за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, лише з мотивів недотримання строку щодо надання працівникові пропозиції іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації, якщо роботодавець дотримав усі інші правила звільнення працівника, передбачені трудовим законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з посади 08 вересня 2015 року Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 08 вересня 2015 року № 1260 "Про звільнення ОСОБА_3 " за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією посади на підставі Розпорядження Голови Верховної Ради України "Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України" від 03 липня 2015 року № 928. 07 вересня 2015 року об'єднаний профспілковий комітет первинної профспілкової організації Апарату Верховної Ради України дав згоду на звільнення ОСОБА_3 ( постанова № 56-1 від 07 вересня 2015 року, стенограма засідання від 07 вересня 2015 року, копію якої було вручено позивачу 14 вересня 2015 року ). Порядок процедури такої згоди передбачено статтею 43 КЗпП України. ОСОБА_3 був своєчасно 07 липня 2015 року попереджений про звільнення з посади ( акт від 08 липня 2015 року про відмову позивача на ознайомлення з попередженням про його можливе наступне звільнення з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, копії у матеріалах справи ). При цьому Керівником Апарату було запропоновано позивачу наявні в Апараті посади ( пропозиції від 02.09.2015 р. та від 07.09.2015 р., копія письмового пояснення ОСОБА_7 від 10 грудня 2015 року щодо звільнення ОСОБА_3, копії у матеріалах справи). У день звільнення позивачу було проведено всі фінансові розрахунки, він отримав усі належні йому виплати, у тому числі заробітну плату (відомість про виплату грошей № 14/1099, копія якої у матеріалах справи), а також позивачу було передано під розпис трудову книжку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач був своєчасно попереджений про звільнення з роботи, йому було запропоновано іншу роботу в Апараті Верховної Ради України, тому відповідачі дотримали процедуру передбачену законом при звільненні ОСОБА_3 із займаної посади, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами та поясненнями.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що аналіз змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 03 липня 2015 року № 928 свідчить, що, дійсно, відбулися зміни, а саме: було ліквідовано посади заступника керівника Апарату Верховної Ради України з питань організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України та керівника Головного організаційного управління Апарату Верховної Ради України в кількості 2 штатних одиниць та введено 1 штатну одиницю заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керівника Головного організаційного управління з розширеним колом повноважень. Таким чином, було ліквідовано 2 посади та замість них введена 1 нова посада.

Так, позивач вважає, що він, як більш кваліфікований працівник, мав переваги на заняття посади заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керівника Головного організаційного управління, проте, законодавство про працю, зокрема, стосовно державного службовця, ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу в разі їх звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не встановлює, оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву при працевлаштуванні на нову посаду.

Отже, у даному випадку, мова йде не про скорочення кількісної чисельності працівників та про переважне право щодо зайняття посади на підставі статті 42 КЗпП України, а про працевлаштування на нову посаду. Переваги при працевлаштуванні, надані положеннями даної статті, відсутні.

Також, як вбачається з пояснень апелянта, за рівнем кваліфікації і функціональними обов'язками на момент проведення скорочення посадових одиниць, ОСОБА_5 мав відповідні переваги, оскільки йому на той час було підпорядковано Управління міжнародних зв'язків Апарату Верховної Ради України, яке забезпечує зовнішні зносини з іноземними делегаціями, що вимагало наявності спеціальних знань. Вакантна посада заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керівника Головного організаційного управління була заміщена ОСОБА_5 відповідно до Розпорядження Голови Верховної Ради України від 03 липня 2015 року № 929. Перелік посадових обов'язків був змінений і значно розширений обов'язками відповідати за організаційне забезпечення діяльності Верховної Ради України та здійснювати керівництво Головним організаційним управлінням, що підтверджується Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 07 липня 2015 року № 947 " Про внесення змін до Розпорядження Голови Верховної Ради України від 19 квітня 2005 року № 536 " Про розподіл обов'язків між Керівником Апарату Верховної Ради України і заступниками Керівниками Апарату Верховної Ради України ".

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з частини 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При вивільненні працівникові повинна бути запропонована робота за відповідною професією (спеціальністю) і тільки при відсутності такої роботи - інша робота, що є на підприємстві, в установі, організації.

Проте чинним законодавством не заборонено пропонувати працівникам вільне робоче місце нижчого рівня кваліфікації.

Так, Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 " Про практику розгляду судами трудових спорів " роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, чи не користувався працівник, який звільняється, переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своїй позовній заяві підтверджував зазначені обставини, а судом не спростовано, дотримання відповідачем вимог даної статті, а саме: зазначає йому було запропоновано наявні вакантні посади - завідувача сектору прийому громадян Відділу з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України від 02.09.2015 р. та інший перелік посад із наявних станом на 07.09.2015 р., які, однак, не влаштовували його за умов продовження державної служби.

У даному випадку відповідачами були дотримані всі умови, пов'язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме: відбулися зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення (ліквідації) штату працівників; позивача було попереджено про наступне вивільнення працівників персонально за два місяці відповідно до частини 1 статті 49-2 КЗпП України; позивачу були запропоновані вільні вакантні посади; позивач відмовився від зайняття вільних посад через невідповідність їх кваліфікації його рівню, а отже підстави для переважного права на залишенні на роботі відсутні; згода на звільнення була отримана у профспілкового комітету; відсутні вакантні посади, що відповідають рівню кваліфікації позивача.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що позивача було звільнено з дотриманням порядку встановленого Законом України «Про державну службу» та КЗпП України, при тому, що жодна процесуальна стадія звільнення відносно дотримання прав позивача порушена не була, а тому за умов існуючої структури Апарату Голова Верховної Ради України не мав можливості перевести ОСОБА_3 за його згодою на іншу ніж запропоновану йому роботу.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Апарату ВР України на користь позивача 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині та вважає за необхідне зазначити:

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Крім того, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено причинного зв'язку між його звільненням та виникненням у нього будь-яких фізичних та/або душевних страждань, погіршення самопочуття та/або здоров'я в цілому.

Згідно зі ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 202, 205, 207, 211, 212 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року - скасувати та прийняти нову, якою у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Я.С. Мамчур

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шостак

Повний текст складено 10.06.2016 р.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Шостак О.О.

Желтобрюх І.Л.