Справа № 826/18379/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 червня 2016 року письмове провадження № 826/18379/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Транс Стоун»
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс Стоун» (далі - позивач або ТОВ «Транс Стоун») з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач або ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.08.5015 року за формою «В4» № , за формою «П» № та за формою «Р» № .

Обґрунтовуючи заявлений адміністративний позов представник позивача зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки ТОВ «Транс Стоун» не порушувало жодних вимог податкового законодавства на які вказує податковий орган, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які засвідчують належне виконання позивачем вимог податкового законодавства України.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними та обґрунтованими з підстав встановлення, під час перевірки позивача, факту порушення ним норм Податкового кодексу України.

Керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за спільним клопотанням сторін, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Відповідачем була проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт від 13.07.2015 року № 3618/26-58-22-08-17/37501082 (далі-Акт), яким зафіксовані виявлені під час перевірки порушення позивачем норм податкового законодавства України, зокрема:

підпункту 14.1.36., підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14, підпункту 140.1.5, пункту 140.1 статті 140, пункту 138.2, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.1. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 239 705,00 грн.;

підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.191, пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1. статті 188, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р. 24) всього в сумі 109 563,00 грн. за грудень 2014 року.

Не погоджуюсь з висновками Акту, позивачем подавалися відповідачу заперечення на Акт, за результатом розгляду яких, висновки Акту були викладені у наступній редакції порушень:

підпункту 14.1.36., підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14, підпункту 140.1.5, пункту 140.1 статті 140, пункту 138.2, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.1. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 239 705,00 грн. та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 202 649, 00 грн. за 2014 рік;

підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.191, пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1. статті 188, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р. 24) всього в сумі 109 563,00 грн. за грудень 2014 року.

У зв'язку з виявленими порушеннями, на підставі Акта, відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 05.08.2015 року:

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 239 705,00 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 59 926,00 грн.;

№ 000457208, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 202 649,00 грн.;

№ , яким позивачу зменшено суму від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р. 24) всього в сумі 109 563,00 грн.

Підставою для прийняття вказаних спірних актів індивідуальної дії, стали наступні висновки податкового органу.

Перевіркою було встановлено, що у період з 01.04.2013 року по 31.12.2014 року позивачем до складу витрат (по рахунку « 93») віднесено витрати з придбання зразків, які були безкоштовно роздані покупцям: у період з 01.04.2012 року по 31.12.2012 року в сумі - 64 601,00 грн.; у період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року в сумі - 127 536,00 грн., у період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року в сумі - 159 282,00 грн.

Податковий орган в акті зазначив, що при безкоштовній роздачі зразків продукції необхідно оформлювати наступний перелік первинних документів: план рекламного заходу, в якому зазначено умови його проведення, кількість та вид продукції, яку роздаватимуть безкоштовно з рекламною метою; кошторис витрат, в якому зазначається сума витрат на рекламних захід; звіт про фактичні витрати на проведення безкоштовної роздачі. При отриманні зі складу продукції для рекламної безкоштовної роздачі особа, яка відповідальна за рекламний захід, оформляє накладну вимогу на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів.

Отже, на думку податкового органу, вартість безкоштовно розданої продукції у податкових витратах має відображатися лише в тому випадку, якщо безкоштовна роздача проводиться як рекламний захід.

В той же час оскільки, до перевірки не надано наказ керівника по підприємству, щодо маркетингової політики підприємства, не надано вищенаведений перелік документів, який підтверджує проведення рекламної акції та роздачі товару з рекламною метою, а також, яку саме продукцію роздавали, в якій кількості, хто відповідальний за проведення такого заходу, дату і місце його проведення, а також яких працівників залучено, що не дає змоги пов'язати безоплатну роздачу зразків продукції з проведення рекламного заходу, позивачем документально не підтверджено відповідні витрати.

Також, перевіркою встановлено взаємовідносини позивача з ТОВ «Четвертий вектор», які ґрунтувалися на договорі від 24.12.2012 року № 81, за умовами якого ТОВ «Четвертий вектор» здійснювало реалізацію рекламних стійок, рекламної продукції позивача, по яким останнім було сформовано податковий кредит.

До перевірки надано банківські виписки, податкові накладні, видаткові накладні та договір.

В той же час, перевіркою встановлено, що у період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року підприємством прийнято участь лише у Міжнародній виставці «Меблеві технології, комплектуючі, текстиль 2013», яка пройшла у м. Києві у період з 13-16 березня 2013 року. Таким чином, підприємством не підтверджено зв'язок понесених витрат з господарською діяльністю підприємства, а саме - проведенням рекламних заходів, участі у виставках тощо.

Реалізація рекламних стійок перевіркою не встановлено. Аналізом рахунків « 93, 68, 631» встановлено віднесення до складу витрат, витрати пов'язані з придбання рекламних стійок, використання в рекламних цілях та/або їх реалізація не підтверджені первинними документами.

Крім того, перевіркою встановлено, що позивачем у період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року здійснювалось придбання імпортного товару, для чого придбавалась іноземна валюта. Під час придбання іноземної валюти виникає курсова різниця, яка залежить від валютного курсу установленого Національним банком України на відповідну дату проведення господарської операції підприємством.

В ході перевірки було проведено перерахунок нарахованої курсової різниці відповідно до оборотно-сальдових відомостей 945 «витрати від операційної курсової різниці» та встановлено невідповідність розрахунку курсової різниці, відображеному у складі витрат, фактичним даним, розрахованим у відповідності до курсу НБУ, що діяв на дату нарахування курсової різниці. Невірний розрахунок значення курсових різниць призвів до завищення показників витрат, які були включені до складу інших витрат декларації з податку на прибуток за 2013 рік на загальну суму 945 326,00 грн.

Відповідно до пункту 56.1. статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Вважаючи протиправними спірні податкові повідомлення-рішення відповідача від 05.08.5015 року № , № та № , прийняті на підставі наведених висновків, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до суду про їх скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі-Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, що на момент виникнення спірних операцій).

Відповідно до пункту 44.1., пункту 44.2. статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (підпункт 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу).

За приписами підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно підпункту 138.10.4. пункту 138.10. статті 138 Кодексу, інші операційні витрати, що включають, зокрема витрати за операціями в іноземній валюті, втрати від курсової різниці, визначені згідно зі статтею 153 цього Кодексу (підпункт «а»).

Відповідно до підпункту 153.1.2. пункту 153.1. статті 153 Кодексу, витрати, здійснені (нараховані) платником податку в іноземній валюті у зв'язку з придбанням у звітному податковому періоді товарів, робіт, послуг, у встановленому порядку включаються до витрат такого звітного податкового періоду шляхом перерахування в національну валюту тієї частини їх вартості, що не була раніше оплачена, за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, що діяв на дату здійснення операції з такого придбання, а в частині раніше проведеної оплати - за таким курсом, що діяв на дату здійснення оплати.

Згідно підпункту 153.1.3. . пункту 153.1. статті 153 Кодексу, визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.

Судом встановлено, що позивачем у період з 01.04.2012 р. по 31.12.2014 р. придбавалися імпортні товари на підставі зовнішньоекономічних договорів з контрагентами-нерезидентами, які є безпосередньо виробниками цих товарів, а саме: виробник Company Guangzhou Gelandi Polymer Material Co. Ltd, Китай, контракт № Т8 01/11 від 04.03.2011 року; виробник JING WANG INDUSTRY CJ., LTD, Корея, Республіка, контракт № Т8 1203 від 10.04.2012 року; виробник LION CHEMTECH Co, Ltd, Корея, Республіка, контракт № Т8 /1202 від 13.03.2012 року; виробник CAESARSTONE Sdot-Yan Ltd, Ізраїль, CONTRACT № Т8 1204 від 19.12.2012 року; виробник Kaiping Fuliya Industrial Co., Ltd, Кітай, CONTRACT № Т8/1205 від 01.07.2014 року. На виконання договірних зобов'язань по зазначеним зовнішньоекономічним договорам (контрактам) позивачем придбавалась іноземна валюта, у зв'язку з чим виникало від'ємне значення курсової різниці, яке позивач відносив до складу витрат підприємства.

Під час дослідження первинних документів, поданих позивачем на обґрунтування наведених спірних операцій, судом не встановлено порушень з боку позивача.

В той же час, ігноруючи положення частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів (розрахунків, виявлених помилок) на підтвердження висновків про невідповідність здійсненого позивачем розрахунку значення курсових різниць, отже такі висновки є необґрунтованими.

Відповідно до підпункту 138.10.3. пункту 138.10. статті 138 Кодексу, до складу інших витрат відносяться витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, крім іншого, витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів (пункт «г») та інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пункт «з»).

Згідно підпункту 140.1.5. пункту 140.1. статті 140 Кодексу, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема, витрати платника податку на проведення реклами.

Згідно експертного коментарю зазначеної норми, вона не обмежує право на віднесення до витрат будь-яких платежів щодо проведення реклами. Між тим, оскільки Кодекс не надає визначення реклами, не виключено, що на практиці такі витрати можуть бути оскаржені податковими органами, в т. ч. як витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності. Витрати, які є витратами на маркетинг та дослідження ринку, передпродажну підготовку товарів та інші витрати, пов'язані зі збутом товарів мають відноситись до витрат на підставі спеціальних норм - підпункту 138.10.3 ("г", "з").

Відповідно до статті 1 Закону України «Про рекламу» реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. Заходи рекламного характеру - заходи з розповсюдження реклами, які передбачають безоплатне розповсюдження зразків товарів, що рекламуються, та/або їх обмін споживачам однієї кількості чи одного виду товарів, що рекламуються, на інший.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач проводить господарську діяльність з торгівлі імпортним товаром - штучним камінням виробництва Ізраїль, Китай, Корея, супутніми матеріалами та аксесуарами, а саме: плити, виготовлені з поліметилметакрила з вмістом мінерального наповнювача (Листи акрилові); плити, виготовлені з комбінації поліметилметакрилату та ненасичених полієфірів, модифікований акрил (Листи акрилові); вироби штучні кам'яні композитні в асортименті (сляб кварца); готові клейні препарати (адгезиви) розфасовані у картриджах з пластмасовими насадками для змішування (клей 50мл, 75 мл); раковини для умивальників з модифікованого акрилу (мойки в компл.). Оскільки товар має свою специфіку, що визначається сферою його застосування, позивач для просування товару на ринку України проводить безкоштовну роздачу зразків в цілях реклами.

Відповідно, витрати понесені позивачем під час безкоштовної роздачі продукції з рекламною метою, віднесені ним до складу витрат на збут відповідно до підпункту 138.10.3. пункту 138.10. статті 138 Кодексу.

Доводи відповідача про необґрунтованість віднесення вартості цієї продукції до складу витрат з причин ненадання документів, що на думку податкового органу, мають підтверджувати проведення рекламної акції та роздачі товару з рекламною метою судом до уваги не приймаються.

Суд вважає такі висновки відповідача помилковими з огляду на наступне:

по-перше, документи, про які йдеться в акті не належать до бухгалтерських або податкових, при цьому відповідачем не подано суду доказів, які б підтверджували запит у позивача відповідних документів під час перевірки, а також не доведена необхідність саме цих доказів з огляду на вимоги статті 83 Кодексу;

по-друге, під час судового розгляду позивачем надані суду відповідні первинні документи (положення про маркетингову політику підприємства, накази про проведення рекламної компанії та про відрядження, накази про проведення рекламної компанії з безкоштовною роздачою зразків нового товару, що реалізується підприємством, накладні на переміщення товару (внутрішнє), акти списання ТМЦ, звіти про службове відрядження та фактичні витрати з проведення безкоштовної роздачі зразків).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем документально підтверджено правомірність віднесення ним до складу витрат на збут, витрати понесені ним під час безкоштовної роздачі продукції з рекламною метою.

Відповідно, вартість зразків продукції безкоштовно розданої в цілях реклами, не включається до бази оподаткування податком на додану вартість, оскільки носить виключно інформаційний характер по аналогії з друкованою продукцією та не може бути самостійно використана за призначенням кінцевим споживачем.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2., абзацу 1 пункт 198.3. статті 198 Кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, крім іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За правилами пункту 198.6. статті 198 Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3. статті 198 Кодексу).

Судом встановлено, що позивач мав договірні відносини з ТОВ «Четвертий вектор», в межах яких зазначений контрагент здійснював реалізацію рекламних стійок та рекламної продукції позивача, а останній, у свою чергу сплачував надані послуги при чому формував податковий кредит з ПДВ. По наведеним операціям, згідно даних Акту, позивачем до перевірки надавалися первинні документи (банківські виписки, податкові накладні, видаткові накладні та договір), яких, на думку суду достатньо для підтвердження права на податковий кредит з огляду на вищенаведені норми. При цьому, вичерпного переліку розбіжностей між вимогами діючого законодавства до оформлення первинних документів та фактичним змістом наданих позивачем первинних документів, відповідачем не наведено.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем без надання належної правової оцінки первинним документам по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Четвертий вектор», в основу висновків акту перевірки позивача, фактично, покладена інформація (щодо не встановлення реалізації рекламних стійок та участь підприємства лише у в одній виставці), достовірність якої не доведена у встановленому законом порядку. При цьому, відповідачем не подано суду доказів, які б підтверджували запит у позивача відповідних документів (про реалізацію рекламних стійок; переліку виставок, в яких була прийнята участь та ін.) під час перевірки, а також не доведена необхідність саме цих доказів з огляду на вимоги статті 83 Кодексу.

З огляду на наведене в сукупності, висновки податкового органу викладені в акті перевірки позивача, на підставі яких приймалися спірні рішення, не відповідають дійсності.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень відповідача від 05.08.5015 року № , № та № та, відповідно, про необхідність їх скасування.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб'єкта владних повноважень, встановлених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Стоун» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 05.08.5015 року за формою «В4» № , за формою «П» № та за формою «Р» № .

Судові витрати в сумі 487,20 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Стоун» за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій