Справа № 802/647/16-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 червня 2016 р. Справа № 802/647/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Філатея"

до: Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Філатея» (далі позивач, ТОВ «Філатея») із позовом до Вінницької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі відповідач, Вінницька ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Вінницькою ОДПІ проведена перевірка ТОВ «Філатея» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2014, за результатами якою складений Акт від 21.08.2015 №2250/2202/37424362. На підставі Акта перевірки податковим органом прийняті оскаржувані податкові повідомлення рішення від 12.10.2015 № та №004772202, які, на думку позивача, є протиправними, винесеними з порушенням вимог чинного законодавства та такі, що підлягають скасуванню. Позивач вказує на те, що висловлені відповідачем в Акті перевірки припущення щодо нікчемності укладених із контрагентами правочинів, не відповідають дійсності.

На переконання позивача, у нього наявні усі підтверджуючі реальність господарських операцій документи, які вимагає чинне законодавство. Крім того, правочини, укладені із контрагентами, є чинними та відповідають вимогам чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, додатково надав докази в підтвердження зайнятої правової позиції та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив, що встановлені перевіркою порушення діючого законодавства в дійсності мали місце. Відповідач, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А тому, на його думку, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Філатея» слід відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Філатея» зареєстроване виконавчим комітетом Вінницької міської ради та перебуває на податковому обліку у Вінницькій обєднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області.

На підставі направлень виданих Вінницькою ОДПІ 27.07.2015 №1683/2202, №1684/2202, №1685/2202, №1686/2202, №1687/2202, №1688/2202 та №1691/2202, згідно ст.. 20, п. 77.2 ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України та на виконання наказів Вінницької ОДПІ №2033 від 09.07.2015, №2101 від 21.07.2015, №2239 від 07.08.2015 проведена документальна планова виїзна перевірки ТОВ «Філатея» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 відповідно до затвердженого плану перевірок.

Перевіркою встановлено, що в період який перевірявся позивачем були укладені агентські договори:

- 01.07.2013 ТОВ «Філатея» (принципал) з ТОВ «Світком Торг» (агент) укладеного договір №1/0107А за умовами якого агент надає послуги принципалу щодо укладення угод в інтересах та за рахунок ТОВ «Філатея» стосовно продажу товару. Принципал зобовязується вчасно і повністю виплатити агенту винагороду, яка визначається Актами виконаних робіт. (а.с. 52).

- 02.07.2012 ТОВ «Філатея» (принципал) з ТОВ «Спецпідряд Сервіс» (агент) укладеного договір №1/0207А за умовами якого агент надає послуги принципалу щодо укладення угод в інтересах та за рахунок ТОВ «Філатея» стосовно продажу товару. Принципал зобовязується вчасно і повністю виплатити агенту винагороду, яка визначається Актами виконаних робіт. (а.с. 53).

- 03.03.2014 ТОВ «Філатея» (принципал) з ТОВ «Салком-2012» (агент) укладеного договір №ТР0303 за умовами якого агент надає послуги принципалу щодо укладення угод в інтересах та за рахунок ТОВ «Філатея» стосовно продажу товару. Принципал зобовязується вчасно і повністю виплатити агенту винагороду, яка визначається Актами виконаних робіт. (а.с. 54).

Податковим органом зроблено висновок, що господарські операції по вказаних договорам не здійснювалися та є нереальними, у звязку із чим відповідачем занижено зобовязання з податку на прибуток за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 всього на суму 589535 грн. та занижено податок на додану вартість всього на суму 583572 грн., обґрунтовуючи це наступним.

У ході перевірки контролюючим органом досліджено надані на підтвердження здійснення господарських операцій по зазначеним вище договорам акти виконаних робіт, звіти комерційного агента, податкові накладні та платіжні доручення, однак, на думку відповідача, «у наданих документах не конкретизовано де саме надавалися послуги по розміщенню товарів, не можливо встановити які саме укладалися угоди в інтересах перевіряємого підприємства по рекомендаціям комерційних агентів, а також кому саме реалізовувався товар по рекомендації цього ж агента, тобто послуги не можливо повязати з господарською діяльністю ТОВ «Філатея».

Окрім того, формуючи висновки щодо фіктивності господарський операцій позивача із контрагентами, контролюючий орган послався на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві №1235/26-55-22-08/38650855 від 29.04.2014 (ТОВ «Світком-торг»), акт про неможливість проведення зустрічної звірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області №476753-22/3/37634001 від 29.08.2014 (ТОВ «Спец підряд Сервіс») та вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі №524/10551/14-к від 04.12.2014 відносно засновника ТОВ «Салкон-2012»).

За результатами перевірки позивача складено Акт №2250/2202/37424362 від 21.08.2015, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог п.п 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.2, п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п.200.3, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України. Перевіркою за період що перевірявся встановлено заниження податку на прибуток за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 всього на суму 589535 грн., в тому чисті за 2012 рік 368987 грн., за 2013 рік 220548 грн. та заниження податку на додану вартість всього у сумі 583572 грн., у тому числі за вересень 2012 року в сумі 110005 грн., за жовтень 2012 року в сумі 99467 грн., за листопад 2012 року в сумі 60533 грн., за грудень 2012 року в сумі 81411 грн., за лютий 2013 року в сумі 18772 грн., за липень 2013 року в сумі 58850 грн., за жовтень 2013 року в сумі 46037 грн., за грудень 2013 року в сумі 96788 грн., за січень 2014 року в сумі 7434 грн., за лютий 2014 року в сумі 3605 грн. та за червень 2014 року в сумі 670 грн.

На підставі акту перевірки Вінницькою об'єднаною державною податковою інспекцією винесене податкові повідомлення-рішення від 12.10.2015:

- № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 583571 грн. та нараховано штрафні санкції в сумі 14589 грн.

- №, яким позивачу збільшено зобовязання з податку на прибуток за основним платежем в сумі 589535 грн. та нараховано штрафні санкції в сумі 147384 грн.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

З матеріалів справи суд вбачає, що між позивачем та переліченими вище контрагентами були укладені типові договори про надання послуг по залученню клієнтів (покупців).

На підтвердження здійснення господарських операцій згідно зазначених договорів ТОВ «Філатея» були надані первинні документи, а саме акти виконаних робіт, звіти комерційного агента, податкові накладні та платіжні доручення.

Однак, в акті перевірки зазначено, що акти прийому передачі виконаних робіт, складені між позивачем та його контрагентами, як первинні документи не відповідають вимогам п.1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є такими, що складені з порушенням норм п.2.4. Положення №88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Такий висновок перевіряючих є помилковим, оскільки із наданих до перевірки ТОВ «Філатеяч» документів видно обсяги та повний зміст наданих послуг.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Частина 2 ст. 9 Закону визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року - первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проаналізувавши зазначені вище норми законодавства України суд приходить до переконання, що акти виконаних робіт (а.с.56-73), звіти комерційного агента (а.с. 74-91), податкові накладні (а.с. 92-109) та платіжні доручення (а.с. 110-130) мають всі обов'язкові реквізити, що встановлюються для первинних документів згідно Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та носять характер первинних документів.

Щодо правомірності визначення суми грошового зобовязання з податку на прибуток за порушення вимог п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України з питань оподаткування прибутку підприємств, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно із пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування.

Підпунктом 14.1.228 п.14.1 ст.14 ПК України дається визначення поняття собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - це витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Згідно із п. 138.8 ст.138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

- прямих матеріальних витрат;

- прямих витрат на оплату праці;

- амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

- вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну)

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Оскільки здійснення позивачем господарських операцій та понесені ним валові витрати встановлені судом та підтверджуються відповідними розрахунковими платіжними та іншими документами, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача щодо неправомірності формування позивачем валових витрат та заниження податку на прибуток.

Отже, на думку суду відсутні обставини, які б відповідно до Податкового кодексу України унеможливлювали формування валових витрат за вищевказаними господарськими операціями.

Визначаючись щодо правомірності визначення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким, чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійсненні і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 200.2 ст. 200 ПК України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку на додану вартість за наявності формально складених, але не достовірних документів або сплати грошових коштів.

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені норми ПК України суд зазначає, що для формування податкового кредиту існує декілька підстав, а саме: наявність у платника податку покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 ПК України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обовязком кожного окремого платника податків, який несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обовязку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Таким чином, формування субєктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а повязане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної.

Законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбаченні законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватись на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів (послуг), вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товари мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Первинні документи, якими оформлені операції надання послуг в укладенні угод щодо продажу товару від контрагентів ТОВ «Світком Торг», ТОВ «Спецпідряд Сервіс» та ТОВ «Салкон -2012» позивачу, складені належним чином та відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, витрати для цілей визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, суд дійшов висновку, що правочини, укладені позивачем з контрагентами відповідають нормам чинного законодавства України, фактичні обставини об'єктивно засвідчують здійснення дослідженої судом господарської діяльності позивача із вказаними підприємствами, що підтверджуються первинними бухгалтерськими документами та податковими накладними, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Судом на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановлено, що факт надання послуг позивачеві зі сторони його контрагентів документально підтверджується первинними документами, а саме: договорами, податковими накладними, видатковими накладними, актами виконаних робіт та агентськими звітами.

Твердження податкового органу про відсутність факту надання послуг не були доведені, а надані позивачем докази є переконливими і достатніми для беззаперечного висновку суду щодо реальності господарської операції.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування спірних податкових повідомлень-рішень відповідач в акті перевірки посилається на акт №1235/26-55-22-08/38650855 від 29.04.2014 про неможливість проведення зустрічної звірки ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві ТОВ «Світком-торг» та акт №476753-22/3/37634001 від 29.08.2014 про неможливість проведення зустрічної звірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ТОВ «Спецпідряд Сервіс».

Однак, суд вважає, що дані підстави, якими відповідач обґрунтовує правомірність прийнятих повідомлень-рішень, не є належним, оскільки обмеження права платника податку на податковий кредит з посиланням на невиконання контрагентом своїх податкових зобовязань, як платника податків, є неправомірним.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника податків, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, які містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника податків, - достовірними.

Подання платником податків до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Неможливість проведення зустрічної звірки контрагента платника податків не є імперативною ознакою протиправності діяльності такого суб'єкта господарювання та не може розцінюватись як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних таким суб'єктом.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо формування відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, які свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом. При цьому юридична відповідальність особи, згідно ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» встановлено, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Крім того, суд зазначає, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець (замовник) не може нести відповідальність ні за несплату податків контрагентами, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

З огляду на викладене та з урахуванням отримання позивачем від ТОВ «Світком-торг» та ТОВ «Спец підряд Сервіс» агентських послуг, що підтверджується первинними документами, суд критично оцінює посилання контролюючого органу у акті перевірки на акти неможливості проведення зустрічних звірок. Суд зазначає, що усі господарські операції за участю позивача та контрагентами відображено у бухгалтерському обліку позивача.

Вказуючи на фіктивність здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «Салком -2012» відповідач у акті перевірки посилається на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі №524/10551/14-к від 04.12.2014 відносно засновника ТОВ «Салкон-2012», яким останнього визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ч. 205 КК України щодо реєстрації за винагороду субєктів господарської діяльності, а саме ТОВ «Салкон 2012», без мети здійснення діяльності повязаної з виробництвом, продажем товарно матеріальних цінностей, виконання робіт та надання послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З огляду на викладене суд зауважує, що вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили є обов'язковим для адміністративного суду в тому випадку якщо в межах кримінальної справи досліджувалися питання здійснення саме цих господарських операцій, що були підставою для прийняття рішення, що виступає предметом оскарження у адміністративній справі.

Із змісту акту перевірки та пояснень представника відповідача слідує, що обставини виконання спірних господарських операцій між ТОВ «Філатея» та ТОВ «Салкон-2012» не були предметом дослідження в межах кримінальної справи №524/10551/14-к. Крім того, відповідачем не надано доказів дослідження вказаного вироку в межах проведеної перевірки про що свідчить відсутність посилання на вирок у Додатку №4 до Акту.00

Європейський суд з прав людини в пункті 71 рішення у справі Булвес АД проти Болгарії висловив свою позицію щодо неприпустимості притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Відтак, судом встановлено, що укладені позивачем договори відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданими, а факт виконання господарських зобов'язань сторін підтверджується належним чином складеними первинними та податковими документами.

Отже, суд вважає безпідставним нарахування позивачу грошових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток згідно прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 12.10.2015 № НОМЕР_1 та №.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.10.2015 року № НОМЕР_1 та податкове повідомлення-рішення від 12.10.2015 року № НОМЕР_2.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Філатея" 21 995 грн.74 коп. (судовий збір що був сплачений за платіжними дорученнями №127 від 22 квітня 2016 року та №138 від 17 травня 2016 року) з Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна