Справа № 815/2188/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2016-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2188/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Потоцької Н.В., Танцюри К.О.,

за участю секретаря судового засідання Музики І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 05.04.2016 року та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2, за результатом розгляду якого просить суд:

Рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 176-16 про відмову у визнанні громадянина ДР Конго ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати

Зобовязати ОСОБА_3 міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина ДР Конго ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав повідомлення № 171 від 19 квітня 2016 року від Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року №176-16. Таке рішення позивач вважає необґрунтованим, та таким що підлягає скасуванню посилаючись на норми Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Кодексу адміністративного судочинства України, та інформацію по країні походження позивача, оскільки при розгляді заяви не було прийнято до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 ОСОБА_2 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності до ДР Конго.

У випадку повернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ДР Конго, його життю на свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, де вказано що нікого не можу бути піддано катуванню або нелюдському чи такому що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Сторони до судового засідання не зявилися. Від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у письмовому провадженні, визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження 10 червня 2016 року.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_6, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю ларрі, за віросповіданням християнин-католік, неодружений.

Позивачем в заяві про надання статусу біженця від 08.05.2014 року №121, анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №122 від 28.05.14 зазначено обставини, що стали підставою для залишення країни постійного перебування та звернення із заявою про надання статусу біженця або особою що потребує додаткового захисту.

Так позивач зазначив, що «в 1997 році у ОСОБА_5 почалися військові дії, це було жахливо вбивали-різали людей на вулицях міста, навколо були лише тіла людей. Президент Сассу Нгессо прийшов до влади та почав винищувати ларрі. Вся моя родина була вбита, дядьку, маті та батька. Де зараз моя сестра мені не відомо. Чи жива вона я не знаю. Я та мої рідні були членами партії «Панафріканський союз обєднаних демократів» ми брали участь у мітингах проти Сассу Нгесо. Під час мітингів армія президента розганяла людей, вбиваючи іх одразу, майже нікого не арештували, одразу вбивали. Мені зараз небезпечно повертатися на батьківщину. Існує й досі геноцид ларрі, президент знищить всіх. Прошу надати мені захист в України».

З матеріалів особової справи, та наданих відповідей на запитання упродовж співбесіди та анкетування зазначені твердження підтримувалась позивачем, а обставини були описані детальніше.

За результатами розгляду заяви позивача ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 09.03.2016 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_5 на установчі дані ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту № 176-16 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Судом встановлено, що позивач вже звертався із заявою про надання статусу біженця в Україні, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігії від 01.12.2010 року №539-10, яке було прийнято на підставі висновку Управління міграційної служби в Одеській області від 30.07.2010 року №10/54, за результатами розгляду особистої справи №10/54, ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено в наданні статусу біженця в Україні відповідно до абз. 5 статті 10 Закону України „Про біженців, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 Закону України „Про біженців відсутні. Про відмову в наданні статусу біженця позивача повідомлено.

Зазначене рішення позивачем було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду, та постановою від 17 квітня 2012 року по справі № 2а/1570/3759/2011 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначена постанова набрала законної сили 12 червня 2012 року.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року по справі № 2а/1570/3759/2011 за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії, Державної міграційної служби України, про визнання нечинним рішення та зобовязання вчинити певні дії встановлено наступні обставини.

«Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 комітет України у справах національностей та релігії про те, що основною причиною його виїзду з країни постійного проживання було те, що йому загрожувала небезпека в ОСОБА_5, він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань по причині того, що йому загрожувала небезпека зі сторони влади ОСОБА_5, яка в 1997 році вбила його батька, який був членом партії, яка критикувала діючу владу. В 2010 році опозиційні сили ОСОБА_5 провели марш протесту проти діючої влади, який був жорстоко придушений, за наслідками якого було заарештовано дуже багато осіб, в тому числі і позивача, але йому вдалося втекти. Внаслідок побоювання стати жертвою переслідувань він вимушений був покинути країну.

В судовому засіданні позивач зазначив, що в 1997 році він виїхав з ОСОБА_5 до ОСОБА_7. ОСОБА_7 від переїхав до Кот-ДІвуара, звідки приблизно у 2007 році за підробленим паспортом та студентською візою він переїхав до України, а відомості, які були надані Державному комітету України у справах національностей та релігії та знаходяться в його особовій справі №10/54, є неправдивими та не відповідають реальним обставинам його виїзду з ОСОБА_5.».

«Судом безперечно встановлено, що при вирішенні питання щодо надання статусу біженця позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2 було надано неправдиву інформацію щодо залишення країни походження та виїзду з ОСОБА_5, яка знаходиться в його особовій справі №10/54, оскільки він виїхав з країни походження з інших причин, що він і підтвердив у судовому засіданні.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач залишив ОСОБА_5 не через переслідування або загрозу його життю та свободі, а з метою легалізації в Україні, а тому ці обставини не відповідають умовам, визначеним абзацом другим статті 1 Закону України Про біженців.

Підтвердженням вказаних висновків суду є також і те, що згідно пояснень позивача до приїзду в Україну він тривалий час перебув на території інших ОСОБА_3, а саме: в Анголі, Кот-ДІвуарі та Бельгії, в яких теж намагався легалізуватися, але не зміг, після чого, за підробленим паспортом прибув до України.»

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником. Рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту № 176-16 не підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_3 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_3 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній ОСОБА_5 Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної ОСОБА_5 Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд вважає, що причини виїзду з країни походження, вказані позивачем, є надуманими та не відповідають дійсності, що підтверджено матеріалами особової справи та встановленими судом фактами в постанові суду від 17 квітня 2012 року № 2а/1570/3759/2011. Крім того, позивача за період 2012 року до 2016 року з України не виїжджав, тому нових підстав вважати себе біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту суду не надав.

Суд також не приймає до уваги доводи представника позивача, які викладенні у письмових поясненнях, що при розгляді зави позивача не врахована вся інформація про країну походження, що сприяло необєктивному висновку по заяві позивача.

Дійсно, у відповідності до інформації по країні Демократична республіка ОСОБА_5: в країні існує серйозна проблема з правами людини та використання сили.

Однак, на думку суду, вся інформація свідчить про загальне положення в країні Демократична республіка ОСОБА_5, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Демократична республіка ОСОБА_5 до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою. А беручи до уваги встановлений судом факт спроби введення в оману суду та Державної міграційної служби, шляхом подачі недостовірних даних щодо обставин які передували виїзду з країни постійного перебування позивача, та відсутність жодних доказів реальних побоювань зазнати переслідувань ОСОБА_4 республіці ОСОБА_5 у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 05.04.2016 року та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем відмовити у повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку встановленому ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Бжассо

Судді Н.В. Потоцька

ОСОБА_8