Справа № 826/1002/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 червня 2016 року № 826/1002/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 Громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам
до Управління Державної міграційної служби України у Київській області
про визнання протиправним та скасування рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №228 від 22 грудня 2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 та про вирішення питання щодо розподілу судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивач.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.12.2008 року відділом ВГІРФО УМВС України в Київській області громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 видано посвідку на постійне місце проживання в Україні серія НОМЕР_1

23.12.2015 року посадовими особами Державної міграційної служби України Департамент у справах біженців та іноземців у громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 вилучено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 та 25.12.2015 року повідомлено, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Вєтнаму ОСОБА_1- скасовано.

Позивач не погоджуються з рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області, вважає їх безпідставним та необґрунтованим, оскільки згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Проте, оскаржуване рішення не містять посилань на приписи закону, яким би було передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку з позивачем.

Тому посилання відповідача у вказаних документах, як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, на п.6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, з дати надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання не виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Позивач не надавав свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Уповноважений на той час державний орган - ВГІРФО УМВС України в Київській області перевіряв надані позивачами документи, та будь-яких порушень законодавства не встановив.

Також, представник позивача зазначив, що відповідачами порушено порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне місце проживання та посвідки на тимчасове місце проживання.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, письмові заперечення на адміністративний позов не надав.

В судовому засіданні вирішено про розгляд справ в порядку письмового провадження з урахуванням положень частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2008 року ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Київській області з заявою про отримання дозволу на імміграцію та надала передбачений Законом України «Про імміграцію» пакет відповідних документів. Зокрема, до заяви позивачем було надано оригінали та нотаріально посвідчені копії переводу паспортного документу громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, нотаріально посвідчену копію переводу свідоцтва про народження, нотаріально посвідчену копію типового договору піднайму (найму) житлового приміщення, довідки про відсутність судимості, медичні довідки, довідку про реєстрацію доньки громадянином України.

На підставі висновку ВГІРФО УМВС України в Київській області від 17.07.2008 року громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

25.12.2008 року відділом ВГІРФО УМВС України в Київській області громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 видано посвідку на постійне місце проживання в Україні серія НОМЕР_1

23.09.2015 головним спеціалістом УДМС України в Київській області, за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, складено висновок в якому встановлено факт прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію в Україну з порушеннями вимог Закону України «Про імміграцію».

22.12.2015 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київські області, прийнято рішення №228 від 22.12.2015 року про скасування громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач, вважає оскаржуване рішення протиправним у зв'язку із чим звернувся до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Правовідносини між позивачами та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України «Про правовий статус іноземців» № 3929-ХІІ від 04.12.1994 року (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000р. № 1807-ІІІ та від 18.01.2001р. № 2247-ІІІ), а також Законом України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців» в редакції, чинній на момент звернення позивача до міграційних органів та прийняття останніми рішення про надання дозволу на імміграцію, іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

- має в Україні законне джерело існування;

- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

- перебуває на утриманні громадянина України;

- має на своєму утриманні громадянина України;

- в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення відповідачем), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що у висновках Головним управлінням Державної міграційної служби України в Київській області зазначено, що відповідно до вимог п.6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, визнати недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 від 25.12.2008 року та вжити заходів щодо її вилучення.

Зі змісту вище зазначених висновків судом встановлено, що підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні є те, що неповнолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., на момент прийняття документів у її матері та батька не мала дозволу на імміграцію, та не підтверджено належності до громадянства України.

Отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Таким чином, громадянка ОСОБА_1 не могла бути визнана матір'ю іммігранта.

Крім того, відповідно до пункту шостого частини 7 статті 9 Закону, для осіб зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак, законодавством України лише повнолітня дитина, (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже у даному випадку вимога статті 9 Закону взагалі виконана не була.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у останньої посвідки на постійне проживання в Україні відповідач послався саме на п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Суд зазначає, що п.6 ст.12 Закону є відсильним, та вказує про можливість звернення до інших нормативно-правових актів України, якими регулюються дані правовідносини.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та були б підставою для скасування наданих позивачам дозволів на імміграцію та вилучення у останніх посвідок на постійне проживання в Україні, а саме наявність Закону України який би передбачав такі наслідки при даних умовах.

Судом встановлено, що з боку позивача при звернені до ВГІРФО УМВС України в Київській області не було допущено жодних порушень, фактично порушення були допущенні фахівцями ВГІРФО УМВС України в Київській області, що складали висновок на підставі якого позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну.

З матеріалів справи вбачається, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у нього посвідки на постійне проживання в України, які передбачені ст.12 Закону України Про імміграцію, а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд наголошує, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВС України в Київській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачами документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання ними недостовірних даних, у зв'язку із чим їх було документовано посвідкою на постійне проживання.

При цьому суд враховує, що з моменту надання позивачу дозволу на постійне проживання минуло 9 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п.3ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення (висновок), прийнято відповідачем з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: з порушенням принципу пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було доведено правомірності прийнятого ним рішення, тому суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, шляхом визнання протиправними та скасування рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області № 228 від 22.12.2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1.

В частині позовних вимог, щодо вирішення питання щодо розподілу судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 12 551,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У п.1 ч. 3 ст.87 КАС України зазначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Судом встановлено, з метою забезпечення належного захисту своїх прав позивач звернувся до адвоката за правовою допомогою, яка полягала у представництві інтересів ОСОБА_1 у всіх адміністративних справах, 14.01.2016 року позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Міхо Кирилом Вадимовичем, відповідно до якого, адвокат зобов'язаний був надати позивачу правову допомогу. Також, 14.01.2016 року позивач уклав додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги з адвокатом Міхо Кирилом Вадимовичем, відповідно до якого ціна правової допомоги склала 551,00 грн. за одну годину роботи; у день підписання угоди клієнт здійснює часткову оплату гонорару у розмірі 12 000 гривень та інше

Відповідно до ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI, визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Позивачем долучено до матеріалів справи на підтвердження наданням правової допомоги лише: договір про надання правової допомоги та квитанцію №003008 від 14.01.2016 року.

Крім зазначеного, суд звертає увагу на те, що з вказаних документів не вбачається, що виконана адвокатом робота стосується саме справи №826/1002/16.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги в частині вирішення питання про розподіл витрат, понесених позивачем .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 86, 94, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасування рішення №228 від 22 грудня 2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

3. Відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда