Справа № 206/2721/16-а
Суддя: Зайченко С. В.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 206/2721/16-а
Провадження № 2-а/206/55/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2016 р.

Самарський районний суду міста Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Чинник М.К. розглянувши в порядку ч.1 ст.41 КАС України адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровську про зобов'язання призначити пенсію,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із адміністративним позовом до Лівобережного обєднаного УПФ України в м. Дніпропетровську, в якому просить суд зобовязати відповідача призначити пенсію за віком з 11 січня 2016 року, мотивуючи тим, що до квітня 2000 року ОСОБА_1 проживала в м. Дніпропетровська по пр. ім. Газети «Правда», 74/11, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. 11.01.2016 року її представник звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком та надав всі необхідні для призначення пенсії документи, але відповідачем виплату пенсії позивачу призначено не було. Відмовляючи у призначенні пенсії відповідач послався на те, що на дату звернення її представника між Україною та Державою Ізраїль договір з питань пенсійного забезпечення не укладено, не предявлений паспорт або інший документ, що засвідчує місце проживання та реєстрації ОСОБА_1 не надано, тому підстав для призначення пенсії немає. Ця відмова і стала підставою для звернення до суду з дійсним позовом.

Представник позивача в судове засідання не зявився, в позовній заяві просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову, оскільки між Україною та Державою Ізраїль договір з питань пенсійного забезпечення не укладено, не надано до управління оригінал паспорту, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) ОСОБА_1

Дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася 27.04.1953 року і до квітня 2000 року проживала за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1Правда», і на теперішній час постійно проживає у Ізраїлі.

11.01.2016 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська (реорганізоване в Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровську) з заявою про призначення пенсії.

Листом №870/03/40 від 12.02.2016 року управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки позивач фактично проживає за межами України, реєстрація місця проживання на території України відсутня, угода про соціальне забезпечення між урядами України та Ізраїлю не укладена. Для подальшого розгляду питання, порушеного у зверненні, їй необхідно надати до управління оригінали документів.

06 квітня 2016 року представником позивача до управління пенсійного фонду було надано документи позивача: трудова книжка, копія картка платника податків, що підтверджується підписом спеціаліста, який приймав ці документи та відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції №87 від 06.04.2016 року.

Також представником позивача 06 квітня 2016 року була подана до управління заява в якій він просив за результатом розгляду заяви від 11.01.2016 року, з врахуванням наданих вищезазначених документів прийняти рішення.

Як представник позивача зазначив в позовній заяві станом на 11.05. 2016 року відповідачем рішення йому не надіслано. В усних поясненнях представник відповідача пояснив, що в управлінні відсутні конверти та марки, в призначенні пенсії відмовлено з тих підстав, що зазначені в листі №870/03/40 від 12.02.2016 року.

В наданих відповідачем письмових запереченнях не зазначається про інше рішення, окрім того, того листа від 12.02.2016 року з приводу розгляду заяви представника ОСОБА_1 від 11.01.2016 року про призначення пенсії.

Окрім того, доводи незгоди відповідача з позовом є аналогічні доводам викладеним у листі №870/03/40 від 12.02.2016 року.

Правомірність та обґрунтованість відмови відповідача у призначені позивачу пенсії за віком є предметом спору переданого на вирішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином уповноважені державою органи не можуть на власний розсуд ухилятися від реалізації наданих їм повноважень, але й не мають права виходити за межі, встановлені законодавством.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування закордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час його проживання в Ізраїлі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже положення п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07 жовтня 2009 року.

При цьому, як встановлено судом, останнім місцем проживання ОСОБА_1 в Україні є місце її реєстрації за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда»,74/11, 10 лютого 2000 року отримала закордонний паспорт та з 14 травня 2007 року прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с.15).

Проживаючи постійно в Ізраїлі, позивач досягла пенсійного віку. Копією трудової книжки позивача підтверджується наявність трудового стажу, необхідного для призначення пенсії відповідно до вимог ст.26 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»закріплено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Обґрунтування відповідачем відмови у призначенні позивачу пенсії за віком з мотивів відсутності у неї реєстрації проживання в Україні є таким, що суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача на пенсійне забезпечення.

Крім цього, суд звертає увагу,що як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що з наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законові загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»

Таким чином, суд погоджується з доводами представника позивача , що він , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська з заявою про призначення пенсії відповідно до встановленого порядку, а відмова відповідача у призначені їй пенсії за віком, у зв'язку з тим, що реєстрація місця проживання її на території України відсутня, позивач фактично проживає за межами України та між Україною та Державою Ізраїль договір з питань пенсійного забезпечення не укладено, є неправомірною.

Між тим суд вважає за необхідне зазначити й те, що пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки у призначенні пенсії позивачу рішенням компетентного органу було неправомірно відмовлено з підстав того, що заявник фактично постійно проживає за межами України і реєстрація місця проживання на території України відсутня та між Україною та Державою Ізраїль договір з питань пенсійного забезпечення не укладено, то належним способом захисту права позивача буде зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з дня звернення 11.01.2016 року, на підставі заяви її представника.

Посилання представника відповідача на той факт, що представником позивача не було надано оригінал паспорту позивача також є безпідставним.

Згідно з пунктами 2.9, 2.23 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач, проживаючи у Ізраїлі, як громадяни України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно,зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Відповідно до ст.94 КАС України стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровську 551,20 грн. сплачених нею судових витрат.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Зобов'язати Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України у м. Дніпропетровську призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 11 січня 2016 року.

Стягнути з Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 551,20 грн. сплаченого судового збору.

На постанову до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Самарський районний суд міста Дніпропетровська може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з отримання копії постанови.

Суддя: С.В. Зайченко