Справа № 663/2360/15-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 663/2360/15-а

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Кустов О.Ю.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю представника прокуратури ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області на постанову Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом прокурора Скадовського району Херсонської області в інтересах держави до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, 3-х осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

21.08.2015 року в.о. прокурора Скадовського району звернувся до суду з адміністративним позовом до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, 3-х осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати п.п.2-4 рішення сесії Лазуренської селищної ради 6-го скликання №475 від 30.08.2013 року;

- визнати протиправними та скасувати рішення сесії Лазуренської селищної ради 6-го скликання №633 від 18.07.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваними рішеннями селищної ради земельні ділянки, щодо яких третім особам надано дозвіл на виготовлення проекту відведення їх у власність, генеральним планом смт. Лазурне не передбачені для даних потреб. Також, прокурор зазначає, діючим законодавством не передбачено таких окремих категорій земель, як «землі громадської забудови» чи «землі житлової забудови», є лише «землі житлової та громадської забудови», тобто фактично відповідач змінив цільове призначення неіснуючих категорій земель. Отже, такими діями селищна рада фактично внесла зміни до генерального плану смт. Лазурне та детального плану території, не провівши громадських слухань.

Постановою Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2016 року у задоволенні адміністративного позову в.о. прокурора Скадовського району відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаною вище постановою суду 1-ої інстанції, заступник прокурора Херсонської області 26.04.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Скадовського районного суду Херсонської області від 05.04.2016 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

23.07.2007 року рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району №258 було затверджено генеральний план смт. Лазурне.

20.11.2012 року рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району №304 було затверджено проект детального плану території смт. Лазурне.

27.02.2013 року рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району №373 було надано дозвіл на коригування генерального плану смт. Лазурне відповідно до уточнених та встановлених меж в адміністративних межах населеного пункту.

30.08.2013 року рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району №475 було розірвано договір оренди з ПП «Чайка-Будсервіс» (у звязку із реорганізацією підприємства) та вилучено земельну ділянку площею 0,3 га., яку відведено в землі «громадської та житлової забудови», а також відведено ці земельні ділянки по вул.Набережній смт.Лазурне громадянам (т.б. фактично колишнім орендарям): ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,115 га., ОСОБА_4 орієнтовною площею 0,115 га. та ОСОБА_5 орієнтовною площею 0,07 га, а також надано згоду цим особам на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення даних земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

В подальшому, вказані вище 3-ті особи замовили проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок їм у власність, які, на даний момент перебувають у стадії розробки.

Згідно графічних матеріалів детального плану території смт. Лазурне спірні земельні ділянки щодо яких третім особам надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою відносяться до земель «громадсько-житлової забудови».

21.05.2014 року за вих. №№1-13-77,1-13-78 і 1-13-79 на адресу 3-х осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, відповідно, відділом містобудування та архітектури Скадовської РДА було направлено листи з повідомленням, що при розгляді наданих проектів землеустрою на викопіюванні з генерального плану смт. Лазурне виконаному спеціалістом з земельних питань, на схемі розміщення земельної ділянки на кадастровому плані, виконаній землевпорядною організацією, вказане орієнтовне місце розташування їх земельних ділянок (зазначені адреси земельних ділянок), але згідно генерального плану смт.Лазурне, затвердженого рішенням Лазурненської селищної ради №258 від 23.07.2007 року, а також кадастрової карти України, де цільове призначення земельної ділянки зазначене під кодом 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) землі призначені для громадського обслуговування, а не для будівництва індивідуального житла. Враховуючи вказане документи були повернуті заявникам без погоджувального висновку.

26.06.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до селищної ради із заявами (вих. №№150-2-17, 151-2-17, 152-2-17), в яких просили змінити вид (код) цільового призначення виділених їм земельних ділянок (т.б. з «земель громадської забудови» (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) - код 03.07 - на «землі житлової забудови» (для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - код 02.01, в звязку з тим, що органами містобудування та архітектури з цих підстав їх проекти були повернуті без погоджувального висновку.

18.07.2014 року, Лазурненська селищна рада Скадовського району, розглянувши вказані вище заяви 3-х осіб, прийняла рішення №633, яким доповнила своє попереднє рішення №475 від 30.08.2013 року відповідними пунктами, яким фактично змінила код цільового призначення земельних ділянок щодо яких третім особам надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою (із зазначенням їх площ, адрес, кадастрового номера) з «земель громадської забудови» (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) - код 03.07 - на «землі житлової забудови» (для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - код 02.01 згідно «Класифікації видів цільового призначення земель» (затв. Державним комітетом України із земельних ресурсів наказом від 23.07.2010р. №548). Також, цим рішенням селищна рада зобовязала спеціаліста з містобудівних питань врахувати зазначений код 02.01 «Класифікації видів цільового призначення земель» при внесенні змін до детального плану території смт.Лазурне та коригуванні генерального плану.

28.07.2014 року за вих. №№1-17-139, 1-17-140 та 1-17-141 третім особам ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідно, відділом містобудування та архітектури Скадовської РДА було надано позитивний висновок за результатами розгляду наданих проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (зазначені адреси земельних ділянок). Крім того, райвідділ містобудування фактично погодив вказані проекти з урахуванням рішення Лазурненської селищної ради Скадовського району №633 від 18.07.2014 року та зобовязав сільраду при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність врахувати вимоги ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

22.04.2015 року між відповідачем (замовник) та ПНПФ «Херсонпроект» (підрядник) було укладено договір підряду, за умовами якого підрядник виконує роботи з корегування генерального плану території Лазурненської селищної ради. На виконання вказаного договору замовником було внесено аванс в розмірі 47202,01 грн. (платіжне доручення №633 від 23.04.2015р).

Крім того, в районній газеті «В гору» №28 (667) від 09.07.2015 року було розміщено оголошення про розробку проекту територіального розміщення обєктів житлової забудови (т.б. земельних ділянок виділення яких планується 3-м особам). Економічні та екологічні наслідки вказаного проекту для життєдіяльності населення та навколишнє природне середовище відсутні.

17.07.2015 року за вих. №№145-2-17, 146-2-17, 147-2-17 треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до відповідача із заявами, в яких просили, у звязку з коригуванням генерального плану смт.Лазурне та проекту детального плану території смт. Лазурне, внести відповідні зміни у цільове призначення цих земельних ділянок згідно рішень ради від 30.08.2013 року №475 та від 18.07.2014 року №633 про надання їм дозволу на оформлення земельних ділянок під житлове будівництво.

Одночасно, ПНПФ «Херсонпроект» своїм листом (вих. №23 від 23.11.2015р.) повідомила відповідача про те, що проект генерального плану смт.Лазурне перебуває на стадії завершення. Необхідно внести коригування в частині меж населеного пункту. Згідно завдання на проектування та існуючого використання земель по вул.Набережна, також ділянок, які знаходяться на відрізках вул.Армійської до вул.Західної, дані території віднесені до житлової забудови, більш детальне використання даних територій буде визначено зонінгом генплану, який затверджується разом з генпланом смт. Лазурне.

Не погоджуюсь з зазначеними рішеннями селищної ради, прокурор оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно з правомірності спірних дій та рішень органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

Згідно із приписами ст.ст.3,4 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, Законами України «Про землеустрій» і «Про оренду землі», а також прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.12 ЗК України, питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Таким чином, Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади право розпорядження землями відповідних територіальних громад, землями комунальної власності, а також делегувала їм і право вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову в.о. прокурора Скодовського району, основною підставою для звернення до суду із даним позовом стало нібито порушення селищною радою при прийнятті оскаржуваних рішень вимог ст.ст.19,20 ЗК України, ст.ст.17,18,24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст.ст.17,20,21 Закону України «Про основи містобудування».

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не погоджується з такою позицією прокурора, з наступних підстав.

Так, як слідує зі змісту приписів ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на 9 основних категорій, зокрема, п. «б» - землі житлової та громадської забудови.

У відповідності до вимог ч.1-2,5 ст.20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів АР Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст.21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для, зокрема, визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради АРК, Ради міністрів АРК та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Як вбачається з «Класифікації видів цільового призначення земель» (затв. наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010р. та зареєстрованого в МЮ України 01.11.2010р. за №1011/18306), в межах однієї «Секції-В» «Землі житлової та громадської забудови» існує розділ 02 - «Землі житлової забудови», підрозділ - 02.01 - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розділ - 03 - «Землі громадської забудови» та підрозділ - 03.07 - «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі».

Таким чином, твердження прокурора про зміну цільового призначення виділених земельних ділянок на не існуючі категорії земель є безпідставним та не ґрунтується на нормах земельного законодавства.

Отже, за таких обставин, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що Лазурненська селищна рада, приймаючи рішення №633 від 18.07.2014 року про внесення доповнень (змін) в своє попереднє рішення №475 від 30.08.2013 року, в даному випадку, скористалася своїми повноваженнями власника спірної земельної ділянки, яке передбачене ч.5 ст.20 ЗК України, і фактично лише уточнила вид (код) цільового використання земельної ділянки, а не змінила її цільове призначення, як помилково вважає прокурор.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-35цс14, відповідно до змісту ст.20 ЗК України, надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обовязковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

А як видно зі змісту правової позиції Верховного Суду України у справі №6-32цс15, стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини).

Як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, вказаний порядок відповідачем дотриманий, ним надано дозвіл 3-м особам на розробку проектів землеустрою, прийнято рішення про уточнення виду цільового використання земельних ділянок, щодо яких ці 3-ті особи, отримавши позитивні висновки органів містобудування та архітектури, розробляють проекти землеустрою, розробка яких, в свою чергу, на даний час зупинено до внесення відповідних змін до генерального плану смт. Лазурне. Проект же вказаних змін також перебуває на завершальній стадії розроблення і має бути погоджений з компетентними органами в т.ч. органами містобудування та архітектури та затверджений відповідачем.

Також, суд звертає увагу ще й на те, що містобудівне законодавство, зокрема, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» і Закон України «Про основи містобудування» (що видно з преамбул), фактично безпосередньо регулюють правовідносини у сфері містобудування, а не земельні правовідносини, які, в свою чергу, як вже було зазначено вище, безпосередньо регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України та Законом України «Про землеустрій».

Так, відповідно до вимог ст.20 Закону України «Про основи містобудування», регулювання земельних відносин у сфері містобудування здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Посилання ж прокурора на ч.1 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» взагалі є безпідставним, оскільки вказана норма була виключена на підставі Закону України №5496-VI від 20.11.2012р., т.б. до прийняття оскаржуваних рішень селищної ради.

Крім того, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції враховує також і те, що розробка проектів землеустрою 3-х осіб на час розгляду справи фактично ще триває, т.б. вказані проекти ще не завершені і не затверджені органом місцевого самоврядування, т.б передача цим 3-м особам спірних земельних ділянок у власність, як і фактична зміна виду їх цільового використання ще не відбулася, а тому, відповідно, зараз взагалі передчасно стверджувати про порушення чиїх-небудь прав, в т.ч. і територіальної громади, інтереси якої представляє відповідач.

Саме в межах процедури розроблення, погодження та затвердження проектів землеустрою має бути вирішене питання про можливість зміни виду (коду) цільового використання земельних ділянок та відповідність таких дій органу місцевого самоврядування містобудівному законодавству.

У разі ж завершення процедури розроблення проекту коригування генерального плану смт. Лазурне і передбачення у ньому виду цільового використання спірних земельних ділянок як присадибних, містобудівна документація буде приведена у відповідність до проектів землеустрою і буде взагалі відсутній предмет спору. У разі ж не внесення вказаних змін до генерального плану смт. Лазурне ці спірні земельні ділянки не зможуть бути передані третім особам з видом цільового використання «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Фактична зміна виду цільового використання земельних ділянок відбудеться тільки після їх передачі у власність третім особам з новим видом цільового використання. Згідно правових позицій Верховного Суду України та ст.21 ЗК України саме ці рішення можуть бути визнані недійсними в разі порушення передбаченої законом процедури такої зміни.

Що ж стосується доводів прокурора про фактичне внесення оскаржуваними рішеннями змін до генерального плану смт.Лазурне, то вони також є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідачем ще в 2013 році було ухвалене рішення про коригування генерального плану смт.Лазурне, і на даний час вказаний проект замовлений і перебуває на завершальній стадії розробки, однак, разом з тим, перевірка його законності не входить до предмету позовних вимог.

Необґрунтованими є і посилання прокурора на необхідність проведення громадських слухань при уточненні виду цільового використання земельних ділянок, оскільки такі слухання мають бути проведені щодо містобудівної документації, проектів детального планування територій та генеральних планів населених пунктів.

Одночасно, ще слід зазначити і про таке, що питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з проміжних етапів розгляду органом місцевого самоврядування заяви фізичної (юридичної) особи про надання у власність (або користування) земельної ділянки із земель державної або комунальної власності та, в свою чергу, ще не означає в подальшому безумовного позитивного рішення про затвердження цього проекту землеустрою чи надання цієї земельної ділянки у власність.

При цьому, як вбачається із змісту ст.123 ЗК України, розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також його експертиза мають на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, присвоєння їй кадастрового номеру, а також зясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину або юридичній особі.

До того ж, ще слід вказати, що з'ясування вказаних обставин є обов'язком органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що передує прийняттю рішення про надання громадянам (юридичним особам) у власність або користування (оренду) земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Суд 2-ї інстанції ще раз наголошує на тому, що факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримання висновків від уповноважених органів державної влади щодо можливості передачі громадянину (фізичній особі) у власність чи користування земельної ділянки, не можуть призвести до порушення прав держави, адже є обов'язковою складовою визначеної Земельним кодексом України процедури відчуження державою земельної ділянки чи передачі її у користування громадянам (юридичним особам).

При цьому, слід зауважити, що аналогічна позиція з цього питання була неодноразово висловлена і Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 10.12.2013р.

Крім того, при розгляді даної справи по суті та прийнятті остаточного рішення, судова колегія також вважає за необхідне ще врахувати наступне.

Так, як слідує зі змісту приписів ч.3 ст.140 та ч.1 ст.144 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

У відповідності до змісту п.п.4,6 рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009р., ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому, вони не можуть бути скасовані чи змінені цим самим органом місцевого самоврядування після їх фактичного виконання, тим більше якщо суб'єкти цих правовідносин категорично заперечують проти цього. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування, юридичними особами та громадянами.

При чому, такі акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними (нечинними) лише в судовому порядку (ч.10 ст.59 ЗУ від 21.05.1997р. №280/97-ВР).

Аналогічне положення закріплене і ч.1 ст.21 ЦК України, з якої також вбачається, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, якщо цей акт суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як встановлено судом 2-ї інстанції та вже зазначалося вище, спірні рішення Лазурненської селищної ради №475 від 30.08.2013 року і №633 від 18.07.2014 року на той час не суперечили актам цивільного законодавства, не порушували ні чиї цивільні права або інтереси та вже давно виконані.

Будь-яких доказів зворотного прокурором не представлено. Не містять таких доказів і матеріали справи.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Лазурненська селищна рада, приймаючи оскаржувані рішення №475 від 30.08.2013 року і №633 від 18.07.2014 року діяла правомірно, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством України, а тому, відповідно, адміністративний позов в.о. прокурора Скадовського району задоволенню не підлягає, що, в свою чергу, було правильно вирішено судом 1-ї інстанції.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області - залишити без задоволення, а постанову Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_6