Справа № 815/70/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2016 р. м. Київ К/800/53770/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Головчук С.В.,

Ліпського Д.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Одеського міського управління юстиції, Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про визнання дій протиправними,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року,

встановив:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Одеського міського управління юстиції, Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про визнання протиправними дій Одеського міського управління юстиції щодо відмови, оформленої листом від 21 грудня 2012 року № Ш-166-09, у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчика В.О. від 15 листопада 2012 року в частині виведення постанови від 29 червня 2010 року про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 199999 грн 00 коп, в окреме виконавче провадження.

Позов мотивував тим, що статтями 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено виведення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження, а така норма міститься у частині 7 статті цього 28 Закону в редакції від 04 листопада 2010 року, яка набрала чинності 21 березня 2011 року, тобто до винесення 29 червня 2010 року постанови № В-8/919 про стягнення з боржника виконавчого збору, та не має зворотної сили. Оскільки, виконавче провадження № В-8/919, в межах якого винесено постанову від 29 червня 2010 року, відкрито на підставі Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла до внесення змін до цього Закону, то застосування частини 7 статті 28 вказаного Закону, тобто надання їй зворотної дії у часі, є порушенням статті 58 Конституції України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд. Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно з частиною 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються. Також, вказує, що є інвалідом війни, а тому відповідно до пункту 23 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має пільги у вигляді звільнення від сплати податків, зборів і мита, та оскільки виконавчий збір є бюджетним платежем, то звільнений і від його сплати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За правилами частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що 22 червня 2010 року старшим державним виконавцем Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчиком В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № В-8/9 з примусового виконання виконавчого листа № 2-10801/09, виданого Приморським районним судом м. Одеси 16 червня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 1999500 грн та запропоновано боржнику виконати його в добровільному порядку в строк до 29 червня 2010 року.

У наданий державним виконавцем строк ОСОБА_4 не виконав вимоги виконавчого листа № 2-10801/09 від 16 червня 2010 року, у зв'язку з чим 29 червня 2010 року державним виконавцем винесено постанову № В-8/919 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 199950 грн. Зазначену постанову у встановлений законодавством строк позивачем не оскаржено.

30 жовтня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 1522/16777/12 постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди про закінчення виконавчого провадження, укладеної між ОСОБА_7 (боржником у виконавчому провадженні) та ОСОБА_4 (стягувачем у виконавчому провадженні).

15 листопада 2012 року головним державним виконавцем Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчиком В.О. на підставі статті 49, пункту 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову № В-8/265 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-10801/09, виданого Приморським районним судом міста Одеси 16 червня 2010 року.

Пунктом 5 резолютивної частини постанови головного державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчика В.О. від 15 листопада 2012 року виведено в окреме виконавче провадження постанову № В-8/919 про стягнення з боржника виконавчого збору від 29 червня 2010 року.

25 листопада 2012 року головним державним виконавцем Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчиком В.О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № В-8/1648 з виконання постанови від 29 червня 2010 року № В-8/919 про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 199999 грн 00 коп.

30 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернувся до виконуючого обов'язки начальника Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції зі скаргою на дії державного виконавця Перчика В.О. щодо виведення в окреме виконавче провадження постанови № В-8/919 від 29 червня 2010 року та відкриття 25 листопада 2012 року виконавчого провадження № В-8/1648.

21 грудня 2012 року Одеське міське управління юстиції листом № Ш-166-09 надало відповідь на скаргу ОСОБА_4 від 30 листопада 2012 року, та повідомило що державний виконавець при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору правомірно діяв на підставі частини 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору не оскаржена боржником, є чинною, тому підстави для скасування постанови № В-8/919 від 29 червня 2010 року про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження від 25 листопада 2012 року відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідь Одеського міського управління юстиції, оформлена листом від 21 грудня 2012 року № Ш-166-09, якою ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні його скарги на постанову головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчика В.О. від 15 листопада 2012 року, в частині виведення в окреме виконавче провадження постанови від 29 червня 2010 року про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 199999 грн 00 коп є обгрунтованою, оскільки розглянута відповідачем в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» та по її суті надано правильну відповідь. Крім того, ОСОБА_4 не скористався наданим йому частиною 2 статті 82 Закону № 606- XIV правом на оскарження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору № В-9/919 від 29 червня 2010 року, тому вказана постанова є чинною, а при винесенні 15 листопада 2012 року постанови про закінчення виконавчого провадження № В-8/265 на підставі статті 49 цього Закону у державного виконавця виник обов'язок щодо виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження на виконання частини 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, суди попередніх інстанцій виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, такі висновки судів не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

За правилами статті 383 і частини другої статті 384 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Розгляд скарги здійснюється в порядку, встановленому статтею 386 ЦПК України.

В силу частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори про оскарження сторонами виконавчого провадження дій органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень у цивільних справах.

Вказаний висновок щодо застосування наведених норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15).

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно з матеріалами виконавчого провадження боржником за виконавчим листом, виданим Приморським районним судом м. Одеси 16 червня 2010 року у справі № 2-10801/09, є ОСОБА_4

Враховуючи, що позивач є боржником у виконавчому провадженні № 2-10801/09, ним оскаржуються дії та рішення державного виконавця і посадової особи органу державної виконавчої служби при виконанні судового рішення, ухваленого відповідно до норм Цивільно-процесуального кодексу України, то даний спір не відноситься до адміністративної юрисдикції.

За правилами пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 228 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій помилково прийняли до свого провадження і розглянули в порядку адміністративного судочинства справу, яка відноситься до юрисдикції цивільного суду, а тому ухвалені ними рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі відповідно до пункту 7 частини 1 статті 223 КАС України - закриттю.

Згідно з частиною 4 статті 2201 КАС України, яка регулює питання попереднього розгляду справи, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

За змістом частини 5 статті 2201 цього Кодексу суд касаційної інстанції призначає справу до розгляду у судовому засіданні за відсутності підстав, встановлених частиною третьою або четвертою цієї статті.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року і закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Ліпський Д.В.