Справа № 815/1203/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1203/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016р. №40-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином ОСОБА_3, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, так як має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через його опозиційні політичні погляди та членство в комуністичній партії. Позивач зазначив, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2016р. позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції не враховано інформації по країні походження позивача, яка міститься у загальнодоступних джерелах, а також порушено фундаментальні права біженця, встановлені ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю араб, за віросповіданням мусульман-суніт.

Позивач вибув з Судану 15.08.2007р. авіарейсом Хартум (Судан) Каїр (Єгипет). На території Єгипту ОСОБА_1 ОСОБА_2 оформлював студентську візу до України, у звязку з чим перебув на території вказаної держави до 15.11.2007р., після чого виїхав до України авіарейсом Каїр (Єгипет) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально на підставі національного паспорту та одноразової візи типу О №Y03542380.

У період з 2007 року по 2010 рік позивач навчався в Тернопільському медичному університеті, який не закінчив у звязку з відсутністю коштів.

23.12.2013р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що у разі повернення до країни громадянської належності його життю на свободі буде загрожувати небезпека. Позивач вказав, що причиною виїзду з Судану слугувало бажання здобути вищу освіту на території України, а також те, що до виїзду в Україну він був членом комуністичної партії, у звязку з чим має певні побоювання щодо добровільного повернення на Батьківщину.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи №2013ОD0436 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.01.2014р. Управлінням по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №1 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2013ОD0436.

Апеляційний суд встановив що 19.01.2016р., за результатами розгляду особової справи заявника громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з тим, що у ОСОБА_1 ОСОБА_2 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Зазначено, що заявник особисто ані під час подання заяви, ані під час анкетування чи проведення інтервю не повідомив про побоювання повернення на Батьківщину, які можуть бути повязані з соціально-політичною ситуацією чи будь-якою небезпекою для життя в регіоні його постійного проживання.

17.02.2016р., керуючись ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи позивача, Державною міграційною службою України прийнято Рішення №40-16, яким відмовлено громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016р. №40-16 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд врахував, що позивачем не підтверджено його членство в комуністичній партії Судану, звернення до правоохоронних органів щодо переслідування, утисків або погроз, а також відсутність відомостей щодо здійснення на даний час в Судані будь-яких збройних конфліктів чи переслідувань.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області причиною виїзду з Судану ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив переслідування його з боку влади Судану через членство в партії Нугуд та участь у мітингах, через що його було заарештовано.

Однак, ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його партійного членства. Апеляційний суд враховує, що з 2002 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 неодноразово виїжджав із Судану та проблем на перетині кордону зі Службою Безпеки у нього не виникало.

Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2, апеляційний суд встановив, що позивач не зазначає жодних конкретних дат будь-яких подій в Судані, а надана ним інформація носить загальний характер та не містить чітких відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині.

Апеляційний суд встановив, що позивач прибув на територію України 15.11.2007р. та відразу ж вступив на навчання в Тернопільський медичний університет, що, на думку колегії суддів, свідчить про те, що причиною виїзду до України було бажання здобути вищу освіту.

Згідно ст.4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційний суд враховує, що при прибутті на територію України в 2007 році за захистом до її уповноважених органів ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся тільки в 2012 році. Позивач не може обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України

Колегія суддів, також, враховує, що позивач не звертався за захистом в країнах транзитного перебування (Єгипет, Туреччина), які є безпечними країнами.

З матеріалів справи вбачається, що в поясненнях ОСОБА_1 ОСОБА_2 містяться розбіжності, зокрема щодо шляхів потрапляння в Україну (при зверненні у 2012 році позивач зазначив, що з Судану він прямував авіарейсом Хартум-Стамбул-Твер, а потім з Москви авіарейсом Москва-Київ; при зверненні в 2013 році позивач повідомив, що з Судану він вилетів авіарейсом Хартум-Каїр, де пробув тиждень, а потім летів авіарейсом Київ-Стамбул-Київ). Зазначене ставить під сумнів правдивість показань позивача.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що на даний час у Судані здійснюються будь-які збройні конфлікти чи переслідування.

Погіршення криміногенної ситуації та економічний спад в країні не може бути виключною підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд вважає, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Судані, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи наявність розбіжностей в показаннях позивача, неможливість ним підтвердити свої доводи щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у звязку з його політичною діяльністю, звернення за легалізацією після тривалого перебування на території України, а також з врахуванням інформації по країні походження позивача, де на даний час відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», субєкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 197 ч.1 п.2, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

ОСОБА_5