Справа № 807/530/16
Суддя: Андрійцьо В.Д.
Дата ухвалення: 2016-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2016 рокум. Ужгород№ 807/530/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Андрійцьо В.Д.

при секретарі судового засідання - Пирожук Н.П.

за участю:

представника позивача: Потьомкін О.В.,

представника позивача: Лосяков Г.О.,

представника відповідача: Гуменюк Н.О.,

третя особа: не з'явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Хустського державного підприємства технічної інвентаризації до Хустської міської ради, третя особа на стороні відповідача - Хустська районна державна адміністрація про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Хустське Державне підприємство технічної інвентаризації в особі директора Потьомкіна О.В. (далі - позивач) звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Хустської міської ради Закарпатської області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Хустська районна державна адміністрація (далі - третя особа), якою просило:

1) визнати незаконним та скасувати п.2 рішення за № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради про затвердження юридичної адреси КП «Хустське бюро технічної інвентаризації»: м. Хуст, Закарпатська область, вул. Слов'янська, 4;

2) визнати незаконним та скасувати п.3 рішення за № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради в частині: зробити внесок у статутний фонд КП «Хустське БТІ» нерухомим майном - частиною нежитлових вбудованих приміщень, за адресою: м. Хуст, вул. Слов'янська, 4 та закріпити майно на праві господарського відання;

3) визнати незаконним та скасувати п.5 рішення за № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради про визнання таким, що втратило чинність рішення Виконавчого комітету Хустської міської ради за № 425 від 29.11.1986 р. «Про виділення приміщень Хустського МБТІ та зняття їх з балансу старих» (а.с.5, 6).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року клопотання представника відповідача задоволено та закрито провадження в даній справі в частині позовних вимог щодо визнання неправомірними та скасування п.3 рішення № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради «Про створення комунального підприємства «Хустське бюро технічної інвентаризації»», яким зроблено внесок у статутний фонд комунального підприємства «Хустське бюро технічної інвентаризації» нерухомим майном - частиною нежитлових вбудованих приміщень, за адресою: м. Хуст, вул. Слов'янська, 4 та закріпити майно на праві господарського відання.

Позовні вимоги мотивовані наступним. 11 березня 2016 року ІІІ (позачерговою) сесією VII скликання Хустською міською радою було прийнято рішення №94 про створення комунального підприємства «Хустське бюро технічної інвентаризації». Позивач з таким рішенням не згідне, оскільки вважає, що таке прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України та з перевищенням відповідачем меж своїх повноважень.

У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та письмовому відзиві на заперечення та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у поданих раніше письмових заперечення та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, однак 27 травня 2016 року на адресу суду за допомогою факсимільного зв'язку надійшло від нього клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що 25 листопада 1989 року виконавчим комітетом Хустської міської ради народних депутатів було прийнято рішення за № 425 «Про виділення приміщень Хустському МБТІ та зняття з їх балансу старих приміщень» (а.с.15).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Хустське державне підприємство технічної інвентаризації зареєстровано за адресою: 90400, Закарпатська область, Хустський район, м. Хуст, вул.. Слов'янська, буд.4 (а.с.7).

11 березня 2016 року, ІІІ позачерговою сесією VII скликання Хустської міської ради було прийнято Рішення за № 94 «Про створення комунального підприємства «Хустське бюро технічної інвентаризації»» (а.с.17).

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи та підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта Хустське державне підприємство технічної інвентаризації, 10 березня 2016 року державним реєстратором Хустського районного управління юстиції Закарпатської області Горщак Михайлом Васильовичем було внесено відповідні відомості про безстрокове право користування нежитловими приміщеннями, зокрема щодо права користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами від наймодавця - Хустської міської ради до наймача - Хустського державного підприємства технічної інвентаризації (а.с.16).

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п.2 рішення за № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради про затвердження юридичної адреси КП «Хустське бюро технічної інвентаризації»: м. Хуст, Закарпатська область, вул. Слов'янська, 4.

В цій частині позовних вимог суд приходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення з наступних причин.

Згідно вимог статті 78 Господарського кодексу України передбачено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

У відповідності до вимог статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю тощо. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до вимог п.30 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна є виключною компетенцією сесії міської ради.

Статтею 1 вищенаведеного закону передбачено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Належність майна до комунальної власності підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно Серія ЯЯЯ №090888, що видане на підставі рішення виконкому №98 від 27.02.2002р. «Про реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна» (а.с.43).

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення є прийнятим в межах повноважень визначених ст.78 Господарського кодексу України, ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та у спосіб визначений ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Обґрунтування позовних вимог рішенням виконкому №425 від 29.11.1989р. «Про виділення приміщень Хустському МЕТІ та зняття їх з балансу старих приміщень» є абсолютно безпідставним, оскільки за цим рішенням приміщення по вул. Слов'янська, 4 виділено Хустському міському бюро технічної інвентаризації (а.с.15).

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що подана позивачем, вона видана Хустському державному підприємству технічної інвентаризації. Дата державної реєстрації державного підприємства проведена 18.04.1997 року. Відповідно до пункту 1.3. Статуту Підприємство є правонаступником попереднього ММВПТІ (Міжрайонне мале виробниче підприємство технічної інвентаризації) (а.с.9-14).

Отже, Хустське державне підприємство технічної інвентаризації не є тією юридичною особою, якій виділялось приміщення по вул. Слов'янська, 4. Відповідно оскаржуване рішення №94 жодним чином не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року вирішив: 1. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад віднесено, зокрема, й скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Відповідно до ст.132 Конституції Конституція (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки (в редакції 1978 року) Виконавчими і розпорядчими органами місцевих Рад народних депутатів є виконавчі комітети, що обираються ними з числа депутатів, у складі голови, заступників голови, секретаря і членів виконавчого комітету. Відповідно до ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом ради є їх виконавчий комітет.

Рішення №425 від 29.11.1989 року «Про виділення приміщення Хустському МЕТІ та зняття їх з балансу старих приміщень» прийнято на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 11.03.1985 року за №105 «Про порядок державного обліку житлового фонду», яка взагалі не регулювала порядок передачі майна, а була прийнята з метою забезпечення єдиного порядку державного обліку житлового фонду.

Відповідно до ст.86 Цивільного Кодексу Української УРСР (в редакції 1963 року) існувало три форми власності: приватна, колективна і державна. Статтею 91 ЦК УРСР визначалось, що Порядок передачі будівель, споруд, устаткування та іншого майна, що належить до основних засобів державних організацій, іншим державним організаціям, а також колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, визначається законодавством Союзу PCP і Української PCP. Постановою Ради Міністрів Української PCP №285 від 28.04.1980 року «Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд» визначено, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів передають і приймають будинки і споруди з дозволу виконавчого комітету обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів. Отже, рішення №425 від 29.11.1989 року прийнято з перевищенням повноважень та з порушенням норм законів, які регулювали дані правовідносини. І у відповідності до вищезазначеного рішення Конституційного Суду України та ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада мала повне право визнати рішення №425 від 29.11.1989 року «Про виділення приміщення Хустському МБТІ та зняття їх з балансу старих приміщень» таким, що втратило чинність.

Хустське ДБТІ самовільно займає приміщення комунальної власності, оскільки рішення міської ради про надання їх в оренду (користування), у відповідності до ст.60 та ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не приймалось.

Стаття 759 ЦК України визначає, що 1. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 2. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України, об'єктом оренди можуть бути: нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Окрім Господарського кодексу використання майна комунальної власності регулюється спеціальним Законом України «Про оренду державного та комунального мана» відповідно до якого, користування майном комунальної власності відбувається з дозволу(рішення) сесії міської ради на підставі договору оренди. Однак, крім рішення 1989 року позивач не надав жодних підтверджуючих документів, які надають йому законне право користуватись майном комунальної власності.

На рахунок інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав про реєстрацію речового права за Хустським ДБТІ то міська рада звернулась до Хустської міжрайонної прокуратури з метою перевірки законності дій державного реєстратора.

Інших доказів на підтвердження правомірності користування спірним приміщенням крім рішення №425 від 1989 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав позивачем не надано.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п.5 рішення за № 94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради про визнання таким, що втратило чинність рішення Виконавчого комітету Хустської міської ради за № 425 від 29.11.1986 р. «Про виділення приміщень Хустського МБТІ та зняття їх з балансу старих».

Суд приходить до переконання, що в цій частині позовних вимог слід задовольнити, зважаючи на наступне.

Рішенням Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року за № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановлено наступне.

Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення‚ представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). У Законі передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина дев'ята статті 59, пункт 15 частини першої статті 26).

В інших положеннях Закону також визначено право ради скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни, зокрема скасовувати дозволи на спеціальне використання природних ресурсів місцевого значення (пункт 36 частини першої статті 26), вносити зміни до місцевого бюджету (пункт 23 частини першої статті 26). Остання норма кореспондується з положенням частини сьомої статті 78 Бюджетного кодексу України, згідно з якою «рішення про внесення змін до рішення про місцевий бюджет ухвалюється відповідною радою за поданням офіційного висновку місцевого фінансового органу».

Аналіз повноважень ради в галузі планування та в бюджетно-фінансовій сфері, закріплених у частині першій статті 26 Закону, а саме: встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їх ставок у межах, визначених законом (пункт 24), прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах (пункт 28), встановлення для підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, розміру частки прибутку, яка підлягає зарахуванню до місцевого бюджету (пункт 29), затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, що є у власності відповідних територіальних громад (пункт 35), та повноважень, визначених частиною другою статті 18 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори», згідно з якою органи місцевого самоврядування в межах своєї компетенції мають право запроваджувати пільгові податкові ставки, повністю відміняти окремі місцеві податки і збори або звільняти від їх сплати певні категорії платників та надавати відстрочки у сплаті місцевих податків та зборів, дає підстави стверджувати, що рада має право скасовувати місцеві податки та змінювати їх розміри, а відтак - скасовувати чи змінювати свої раніше прийняті рішення.

В законах України також передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення. Так, у Законі України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» органу місцевого самоврядування надано право за його ж ініціативою переглянути, зупинити дію та скасувати власний регуляторний акт (частини перша, друга статті 11). Зі змісту Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» випливає, що органи місцевого самоврядування у місячний строк повинні усунути виявлені Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини порушення прав і свобод людини і громадянина (пункт 11 статті 13, частина третя статті 15)‚ тобто скасувати або змінити свої рішення. У Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено право органів місцевого самоврядування привести у відповідність із законодавством прийняті ними рішення з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель (абзац другий пункту «б» статті 6)‚ тобто змінити власні акти. Згідно із Законом України «Про основи містобудування» сільські, селищні, міські ради уповноважені затверджувати місцеві правила забудови окремих частин населених пунктів та вносити в них зміни за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури (частина друга статті 12, частина п'ята статті 17). За Законом України «Про планування і забудову територій» місцева рада затверджує містобудівну документацію та після погодження зі спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури вносить до неї зміни своїм же рішенням (частини третя, четверта статті 10).

В Основному Законі України передбачено право направляти письмові звернення або особисто звертатися до органів місцевого самоврядування, які зобов'язані розглянути звернення (стаття 40). Законом України «Про звернення громадян» встановлено право органів місцевого самоврядування скасовувати або змінювати оскаржувані рішення (абзац п'ятий частини першої статті 19).

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, Конституційний Суд України у вищенаведеному рішенні дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

У Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (частина друга статті 144). Цьому конституційному положенню відповідають Закон, у частині десятій статті 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, та інші закони України, зокрема «Про столицю України - місто-герой Київ», згідно з частиною третьою статті 8 якого рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України зупиняються в установленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз цих конституційних і законодавчих положень та положень пункту 5 статті 121, пункту 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України свідчить, що на прокуратуру України покладено нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами місцевого самоврядування. Закон України «Про прокуратуру», прийнятий до набуття чинності Конституцією України, є чинним у частині, що не суперечить Основному Закону України, і передбачає порядок зупинення рішень органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України. Цим законом установлено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право опротестовувати акти виконавчих органів місцевих рад та вносити подання або протести на рішення місцевих рад залежно від характеру порушень. Протест прокурора приноситься до органу, який видав цей акт і зупиняє його дію‚ прокурору надається право звернутися із заявою до суду про визнання акта незаконним, і подача такої заяви зупиняє дію правового акта (частини перша, третя‚ четверта статті 21 Закону України «Про прокуратуру»).

У зв'язку з наведеним Конституційний Суд України дійшов висновку, що за змістом частини другої статті 144 Конституції України, частини десятої статті 59 Закону рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються прокурором у встановленому Законом України «Про прокуратуру» порядку з одночасним зверненням до суду. При цьому Конституційний Суд України зазначає, що право прокурора оскаржувати до суду рішення органів місцевого самоврядування не є абсолютним‚ оскільки у Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55).

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 87,94, 158-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Хустського державного підприємства технічної інвентаризації до Хустської міської ради, третя особа на стороні відповідача - Хустська районна державна адміністрація про визнання незаконним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п.5 рішення №94 від 11.03.2016 року ІІІ позачергової сесії VII скликання Хустської міської ради про визнання таким, що втратило чинність рішення Виконавчого комітету Хустської міської ради №425 від 29.11.1986 р. "Про виділення приміщень Хустського МБТІ та зняття з їх балансу старих".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СуддяВ.Д. Андрійцьо