Справа № 819/1443/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року № 876/9108/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Гользбергер А.П.

представника позивача - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання дій протиправними та скасування декларацій, -

встановив:

26.05.2015 ОСОБА_4 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління ДАБІ України, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 у якому просить: визнати протиправними дії відповідача щодо реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт від 21.05.2012 № ТП2 та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 03.09.2012 № ТП7 щодо реконструкції 22/100 часток приміщення мансардного поверху житлового будинку під квартиру у АДРЕСА_1, а також скасувати вказані декларації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при реєстрації вказаних вище декларацій не було враховано, що такі містили недостовірні відомості. Відповідно до п. 8 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою КМ України від 13.04.2011 № 466 (далі - Порядок № 466) та п. 17 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМ України від 13.04.2011 № 261 (далі - Порядок № 461), реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт здійснюється з додержанням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» стаття 4 якого передбачає, що однією з підстав для відмови у видачі дозвільного документа є виявлення в документах, поданих суб'єктом господарювання, недостовірних відомостей. Як вказує позивач, на момент виникнення спірних відносин, мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 не був введений в експлуатацію, а згідно ДБН А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкцією є перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об'єктів будівництва. Проте, у декларації про початок виконання будівельних робіт зазначено, що здійснюється реконструкція кв. АДРЕСА_1. Крім цього, позивач зазначає, що вказаний житловий будинок є 8-ми квартирний та не містить кв. № 10. Звертає увагу позивач і на те, що ОСОБА_5 не є одноосібним власником мансардного приміщення в будинку АДРЕСА_1, оскільки володіє лише 22/100 частинами, а відтак згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України не володіє правом одноосібного розпорядження. Вказує позивач не недостовірність у спірних деклараціях і інформації про відповідальних осіб проектувальника, технічного та авторського нагляду.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.08.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною та необґрунтованою, так як прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Окрім доводів викладених у позовній заяві, апелянт вказує на те, що мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 є нічим іншим, як надбудовою квартир №№ 5, 6, 7, 8, що встановлено наявним у справі судовим рішенням, яке набрало законної сили. 22/100 часток мансардного поверху є саме надбудовою квартири № 7 співвласником якої є позивач, а отже така надбудова не може бути самостійним об'єктом архітектури, так як є складовою частиною вказаної квартири. Як зазначає апелянт, протиправні дії відповідача щодо реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об'єкта до експлуатації унеможливлюють витребування позивачем майна з чужого незаконного володіння, чого суд першої інстанції не врахував.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Судом встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію прав, на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2010 ВРВ 432354, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Брикса Т.І., 18.11.2010 Тернопільським МБТІ зареєстрована за ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 55).

15.05.2012 ОСОБА_5 подала до Інспекції ДАБК у Тернопільській області декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції власної квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована 21.05.2012 за № ТП 2 (а.с. 73-78).

03.09.2012 Інспекцією ДАБК у Тернопільській області зареєстровано подану ОСОБА_5 декларацію про готовність об'єкта до експлуатації за № ТП 7 (а.с. 79-86).

Вказану вище квартиру ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2014 № НАВ 244810.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки виходячи з положень Порядку № 466 та Порядку № 461, Інспекція ДАБК під час реєстрації спірних декларацій перевіряє лише повноту даних, зазначених у цих деклараціях. Відповідальність за достовірності даних зазначених у цих деклараціях покладається на замовника. Також суд першої інстанції зазначив, що недостовірність відомостей зазначених у деклараціях може бути підставою для їх скасування лише у випадку наявності підстав вважати об'єкт самочинним. Проте, наведені позивачем доводи не дають підстав для таких висновків.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки такі зроблені без належного з'ясування того, чи належить цей спір розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується не стільки правомірності дій відповідача, скільки правомірності набуття права власності на мансардне приміщення ОСОБА_8, який продав його ОСОБА_9, яка у свою чергу продала його ОСОБА_5, а остання ОСОБА_6 Як вказує апелянт, спірний об'єкт нерухомого майна є мансардним приміщенням квартири АДРЕСА_3, який вибув з власності позивача поза її волі. Отже, як вважає ОСОБА_4, порушення її прав відбулося внаслідок незаконного вибуття з її власності мансардного поверху, а отже захищати свої права вона повинна шляхом пред'явлення віндикаційного позову відповідно до ст. 387 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 03.11.2015 по справі № 21-2054а14, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, зокрема, про видачу дозвільних документів та введення в експлуатацію об'єктів інженерної та транспортної інфраструктури з видачею правовстановлюючих документів подальше оспорювання правомірності таких дій має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

З огляду на суб'єктний склад, цей спір належить розглядати у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, а отже постанову суду першої інстанції слід скасувати і закрити провадження у адміністративній справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2015 року у справі № 819/1443/15 скасувати та прийняти нову ухвалу, якою провадження в адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 10.06.2016.