Справа № 813/161/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 р. Справа № 876/2552/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2016р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ України у м. Львові, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2016 р. ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ України у м. Львові про визнання протиправним та скасування наказу №25 о/с від 29.10.2015 року в частині звільнення з посади інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові, поновлення на вказаній посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Одночасно позивач звернувся з клопотанням про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2016р. відмовлено в заявленому клопотанні та залишено позовну заяву без розгляду.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, направивши справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги в основному звертає увагу на те, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції керувався виключно копією розписки від 29.10.2015 року. Проте апелянт вважає, що така не містить жодних фактичних даних, які б свідчили, що розписка стосується оскаржуваного наказу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07.07.2015 року ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді інспектора патрульної служби роти №2 батальйону №3 Управління патрульної служби МВС у м. Львові.

Наказом №25о/с Управління патрульної служби МВС у м. Львові по особовому складу від 29.10.2015 року ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України у звязку із не проходженням випробування в період іспитового строку на підставі рапорту від 29.10.2015 року.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії рапорту ОСОБА_2 від 29.10.2015 року, такий просив звільнити його з ОВС за власним бажанням з 29.10.2015 року, у звязку із тим, що знайшов більш оплачувану роботу.

Також, за долученою до матеріалів справи розпискою від 29.10.2015 року ОСОБА_2 з наказом про звільнення ознайомлений, витяг з наказу та трудову книжку на своє прізвище отримав, претензій до працівників УПС МВС у м. Львові не має.

Одночасно ОСОБА_2 особисто 29.10.2015 року оформив обхідний лист звільненого співробітника УПС МВС у м. Львові.

Позивач звертаючись з клопотанням про поновлення строку звернення до суду з даним позовом покликається на те, що про винесення незаконного наказу йому стало відомо лише 14.01.2016 року, коли самостійно звернувся до відповідача з вимогою надати йому належним чином завірену копію наказу про звільнення.

Беручи до уваги встановлені обставини справи та норми процесуального права, визначені Кодексом адміністративного судочинства України колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції в тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом та не надано доказів, які могли б свідчити про те, що цей строк пропущено з поважних причин.

Так за змістом ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст.99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Також, пунктом 9 частини 1 статті 155 КАС України передбачено, що суд ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Подача позивачем рапорту про звільнення - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Судом першої інстанції на спростування доводів позивача обґрунтовано прийнято до уваги розписку ОСОБА_2 від 29.10.2015 року про те, що з наказом про звільнення ознайомлений, витяг з наказу та трудову книжку на своє прізвище отримав, претензій до працівників УПС МВС у м. Львові не має.

Апелянтом на переконання суду не наведено жодних доказів про те, що 29.10.2015 року при оформленні розписки про ознайомлення з наказом стосовно звільнення та отримання витягу з наказу відповідачем було вручено ОСОБА_2 витяг з наказ, який не стосується його звільнення.

З огляду на вищезазначене, є безпідставним посилання апелянта на те, що про підстави звільнення позивачу стало відомо лише 14.01.2016 року.

Такі висновки суду відповідають правовим висновками Європейського Суду з прав людини, де він зазначав, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява №23436/03).

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали дотримався норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2016р. у справі №813/161/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_3

Повний текс виготовлено 14.06.2016р.