Справа № 401/4725/15-а (2-а/401/11/16)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
09 червня 2016 рокусправа № 401/4725/15-а провадження №2-а/401/11/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.
суддів: Добродняк І.Ю Бишевської Н.А.
за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2016 року по справі №401/4725/15-а (провадження №2-а/401/11/16) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
1) визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги при встановленні 3 групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби;
2) зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб".
В обгрунтуванні заявлених вимог позивач посилався на те, що під час проходження строкової військової служби у січні 1987 року, на території Демократичної Республіки Афганістан, отримав мінно-вибухову травму. У 2013р. позивачу було встановлено 3-ю групу інвалідності, яка пов`язана з отриманням контузії під час проходження строкової служби. Після встановлення інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, позивач звернувся до Міністерства Оборони України з заявою про виплату грошової допомоги, але в цьому йому було відмовлено з посиланням на те, що оскільки позивач проходив службу та звільнявся із прикордонних військ КДБ СРСР, правонаступником яких не є Міністерство Оборони України, то в останнього відсутній обов`язок по виплаті такої допомоги. Відмова у виплаті грошової допомоги стала підставою для звернення з позовом до суду.
Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено. Постанова суду мотивована встановленими обставинами справи, які свідчать про наявність у позивача права на отримання грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом порушено вимоги ч.1 ст.24 КАС України, а саме справу розглянуто не колегіальним складом суду, а суддею одноособово. По суті спірних правовідносин заявник апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції не вірно встановив дату, з якої у позивача виникло право на отримання компенсації у зв`язку з
встановленням інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби. З цього приводу відповідач вказує на те, що позивачу повторно (вдруге) встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок поранення пов`язаного з проходженням військової служби 20.11.1991р. строком до жовтня 1992р., в той час, як вже був прийнятий Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак позивач у той час набув право на отримання компенсації за цим Законом, а не у 2013 році, як про це зазначив суд першої інстанції. Крім цього, відповідач вказує на те, що на час виникнення у позивача права на отримання компенсації, порядок її виплати визначався постановою КМУ від 19 серпня 1992р. №488, при цьому, суд не з`ясував того, чи отримував позивач компенсацію за раніше визначеним порядком. Також відповідач, посилаючись на постанову КМУ від 19 серпня 1992р. №488, якою затверджено «Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум», вказує на те, що позивачем пропущено строк давності звернення до Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА» щодо виплати страхових сум, який встановлено у три роки з дня настання страхової події.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу та брав участь у бойових діях у складі в/ч 2072 на території Демократичної Республіки Афганістан. В січні 1987 року, перебуваючи військовослужбовцем вказаної військової частини, позивач отримав мінно-вибухову травму-контузію. Наказом MO СРСР № 93 від 25.03.1987 року позивача 24 квітня 1987 року звільнено в запас.
Вказані обставини підтверджені копіями документів, наявними в матеріалах справи, а саме: військовим квитком НОМЕР_1 , виданим Світловодським МВК, Кіровоградської області від 19.04.1985р. (а.с.9-11), архівними довідками Центрального Прикордонного архіву ФСБ РФ за вих. №21/59/К-6781 від 29.07.2013р. та за вих. №21/59/К-298 від 08.02.2010р. (а.с.17-18) та не заперечувались відповідачем.
Відповідно до виписки із Акту огляду в ЛТЕК до довідки серії ВТЭ-23 №076525 ОСОБА_1 03.10.1990р. встановлено ІІІ групу інвалідності строком до листопада 1991 року, причиною якої є контузія, отримана під час проходження військової служби (а.с.12).
За результатами повторного огляду лікарсько-трудовою експертною комісією, позивачу 20.11.1991 року підтверджено ІІІ групу інвалідності та видано довідку серії ВТЭ-23 №086864. Інвалідність встановлено строком до жовтня 1992 року (а.с.13).
Після жовтня 1992 року ОСОБА_1 не проходив чергового обстеження, а відтак фактично втратив статус інваліда 3-ї групи.
У зв`язку з погіршенням здоров`я позивач повторно проходив обстеження починаючи з 2013 року. Так, згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 15.04.2013р. №900, травма (контузія) та захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.16).
Відповідно до виписки з Акта огляду МСЕК до довідки серії МСЕ №100625 з 26.06.2013р. позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності строком до 01 липня 2014 року (а.с.14).
За результатами чергового переогляду медико-соціальною експертною комісією, позивачу 17.06.2014 року підтверджено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується випискою з Акту огляду ВСЕК до довідки серії 10ААВ №620100 (а.с.15).
У 2015 році, у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, через Світловодський об`єднаний міський військовий комісаріат, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства Оборони України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю яка настала внаслідок контузії, під час виконання обов`язків військової служби в Афганістані та встановлення інвалідності після звільнення з військової служби внаслідок зазначеної причини.
Листом від 03.07.2015 року №4085 Міністерство оборони України відмовило у задоволенні заяви з посиланням на п.17 Постанови КМУ № 975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 року, у якому зазначено, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби. Оскільки, позивач проходив військову службу та звільнявся із Прикордонних військ КДБ СРСР, то у Міністерства оборони України відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
У зв`язку з вказаним, позивач звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги до Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Листом від 30.10.2015 року №11/К-5546 Адміністрація Державної прикордонної служби України відмовила позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, мотивуючи тим, що за результатами розгляду заяви та інших документів установлено, що позивач дійсно в 1985 - 1987 роках проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що входила до складу Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, та був звільнений з цієї частини в запас, однак на цей час жодним нормативно-правовим актом України не встановлено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР, відсутні також і нормативні приписи, які зобов`язують, або надають повноваження Адміністрації Держприкордонслужби України виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР.
Не погоджуючись з відмовою Міністерства Оборони України у виплаті одноразової грошової допомоги та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Згідно із ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців», який набрав чинності з 01.01.1992р., (в редакції на час встановлення позивачу третьої групи інвалідності з 26.06.2013р.), у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
З вказаної норми права вбачається, що одноразова грошова допомога виплачується особі і у разі інвалідності, що настала після закінчення 3-х місяців з часу звільнення, але яка є наслідком захворювання (нещасного випадку), що мало місце в період проходження військової служби.
Пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців» передбачено, що дія цього Закону поширюється і на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що хоча вказаний Закон і набрав чинності після звільнення позивача з військової служби, під час проходження якої останній зазнав поранення, що стало наслідком встановлення інвалідності, але його дія поширюється на спірні правовідносини.
Таким чином, встановивши те, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби та прийнявши до уваги факт встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності з 26.03.2013р., суд першої інстанції обґрунтовано вказав на наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, яка передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців». Оскільки, порядок призначення та виплати такої грошової допомоги, на час встановлення позивачу третьої групи інвалідності, був врегульований постановою КМУ від 28 травня 2008 року №499, то суд першої інстанції правильно вказав на те, що грошова допомога позивачу повинна бути виплачена у порядку, визначеному постановою КМУ від 28 травня 2008 року №499.
Про правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень постанови КМУ від 28 травня 2008 року №499, свідчить і п.2 постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., яка набрала чинності з 01.01.2014р., яким передбачено, що допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255); Допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Обгрунтовуючи свою позицію та вказуючи на відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок поранення пов`язаного з проходженням військової служби, ще 20.11.1991р. строком до жовтня 1992р., в той час, як вже був прийнятий Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак позивач у той час набув право на отримання компенсації за цим Законом, а не у 2013 році, як про це зазначив суд першої інстанції. Крім цього, відповідач вказує на те, що на час виникнення у позивача права на отримання компенсації, порядок її виплати визначався постановою КМУ від 19 серпня 1992р. №488 якою затверджено «Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум». З цього приводу відповідач вказує на те, що позивачем пропущено строк давності звернення до Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА» щодо виплати страхових сум, який встановлено у три роки з дня настання страхової події.
Такі доводи відповідача, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.
Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції на час прийняття Закону) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом «б» пункту 6 Умов встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності з 26.03.2013р.) передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком.
Згідно з підпунктом 4 пункту 2 Порядку (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.Грошове забезпечення визначається: для військовослужбовців строкової служби - за максимальним посадовим окладом за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення;
Таким чином, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги.
Отже, «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Оскільки, позивач не отримував компенсаційних виплат у 1992 році, що встановлено судом з огляду на інформацію НАСК «Оранта», то позивач не може бути позбавлений можливості реалізувати встановлене законом право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з 26.03.2013р.
Таким чином, враховуючи принцип верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, а саме вимог ч.1 ст.24 КАС України, оскільки справу розглянуто не колегіальним складом суду, а суддею одноособово, колегія суддів вважає необґрунтованим з тих підстав, що ч.1 ст.24 КАС України визначено порядок здійснення адміністративного судочинства в окружному адміністративному суді, а у спірному випадку справу розглянуто місцевим загальним судом як адміністративним, враховуючи правила предметної підсудності, які визначено п.4 ч.1 ст.18 КАС України.
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, суд,-
Апеляційну скаргу Міністерства Оборони України залишити без задоволення, а постанову Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2016 року по справі №401/4725/15-а (провадження №2-а/401/11/16) без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.
(Ухвалу у повному обсязі складено 14.06.2016р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська