Справа № 816/4377/15
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 р.Справа № 816/4377/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Філатова Ю.М. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

спеціаліста Головчанського Д.С.

представника відповідача - Дяк Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м. Харкові в режимі відеоконференції із Київським апеляційним адміністратвиним судом адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров'я України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016р.по справі №816/4377/15

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства охорони здоров'я України

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров'я України, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ МОЗ України від 07.09.2015 року № 373-к;

- поновити позивача на державній службі в МОЗ України на посаді головного спеціаліста відділу контролю якості медичної допомоги Управління ліцензування та якості медичної допомоги;

- стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 33496,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що при звільненні його з роботи у зв'язку із скороченням посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідачем порушено вимоги діючого законодавства, оскільки про звільнення був попереджений під час перебування на лікарняному. Також зазначив, що при вивільненні не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством, оскільки на момент звільнення в МОЗ України були 62 вакантні посади, але позивачу не запропоновано переведення на іншу посаду, чим порушено частину третю статті 49-2 КЗпП України. Вказує, що від переведення на іншу посаду не відмовлявся, наголошував, що профспілкова організація згоду на звільнення не давала та позивач не був присутній на засідання профспілкового комітету.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ МОЗ України від 07.09.2015 року №373-к "Про звільнення ОСОБА_3".

Поновлено позивача на посаді головного спеціаліста відділу з питань якості надання медичної допомоги у МОЗУкраїни з 09.09.2015 року.

Стягнуто з МОЗ України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2015 року по 03.03.2016 року у розмірі 19657,50 грн з відповідним відрахуванням обов'язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Постанову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що позивач у період з 01.01.2014 року по 07.09.2015 року фактично не з'являвся на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності або був відсутній на робочому місці та без поважних причин не виконував обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (в т.ч. у зв'язку з прогулами). Таким чином, оскільки в МОЗ України відсутні посади, які передбачають такі кваліфікаційні вимоги, як систематична відсутність на робочому місці та невиконання посадових обов'язків покладених на працівника, іншої посади запропоновано не було. На підставі викладеного, відповідач вважає, що звільнення позивача з роботи є правомірним, а оскаржуваний наказ законним та обґрунтованим.

Позивач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу позивача зазначену в позовній заяві (АДРЕСА_1, Полтавська обл.) направлено копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, інформацію про процесуальні права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу та судову повістку. У відповідності до запису співробітників поштового відділення, поштовий конверт було повернуто із зазначенням підстав - за закінченням терміну зберігання.

У відповідності до ч.11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Згідно із ч.2 ст. 49 КАС України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про належне повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Судове засідання у відповідності до положень ст. 122-1 КАС України проведено у режимі відеоконференції з Київським апеляційним адміністративним судом.

Позивач у судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив, про судовий розгляд справи повідомлявся.

Згідно положень ч. 4 ст. 196 КАС України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу без участі позивача.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна служба є державною службою.

Складовими елементами правового статусу осіб публічної служби є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 наказом МОЗ України №396-к від 01.10.2013 року призначений на посаду головного спеціаліста відділу ліцензування медичної практики Управління контролю якості медичних послуг.

Відповідно до змін в структурі МОЗ України, затверджених наказом МОЗ України від 10.10.2013 року №411-к "Про внесення змін до структури МОЗ України на 2013 рік" та відповідних змін до штатного розпису на 2013 рік наказом МОЗ України №496-к від 11.11.2013 року, ОСОБА_4 призначено на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю у сфері ліцензування господарської діяльності з медичної практики Департаменту з питань якості медичної та фармацевтичної допомоги.

Наказом МОЗ України від 07.09.2015 року №373-к звільнено з 08.09.2015 року ОСОБА_3, головного спеціаліста відділу з питань якості надання медичної допомоги, з роботи у МОЗ України, у зв'язку із скороченням посади, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю звільнення, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем порядку проведення процедури скорочення штату працівників, оскільки позивачу не запропоновано всіх наявних вакантних посад за його кваліфікацією, не з'ясовувалось питання щодо переважного права на залишення на роботі та не встановлювалась кваліфікація і продуктивність праці позивача, а тому оскаржуваний наказ МОЗ України від 07.09.2015 року № 373-к підлягає скасуванню. Таким чином, оскільки звільнення позивача було проведено неправомірно, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом у сфері проходження публічної служби є Закон України "Про державну службу", який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

За змістом частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу", підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими КЗпП України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Порядок та підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені ст. 40 КЗпП України.

Так, відповідно до положення вказаної статті Кодексу закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 9) виключено; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як встановлено під час судового розгляду справи, позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами, а саме, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України в редакції від 19.01.1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Стосовно до правил пункту 1 статті 40 КЗпП України може бути розірвано трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов'язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника, але пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу. В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Як вказує відповідач та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, скорочення посади позивача - головного спеціаліста відділу з питань якості надання медичної допомоги, відбулось на підставі постанов Кабінету Міністрів України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 10.09.2014 року №442, від 11.02.2015 року №50 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85" та відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №467.

Так, наказом Міністра охорони здоров'я України Квіташвілі О. від 02.04.2015 року №92-к затверджено структуру МОЗ України на 2015 рік, відповідно до якої, у МОЗ України утворено такі структурні підрозділи, як: керівництво із кількістю штатних одиниць 6 посад, Департамент організації медичної допомоги - 48, Департамент фінансово-економічного забезпечення - 30, Департамент правового забезпечення діяльності Міністерства - 21, Департамент роботи з персоналом та внутрішньої безпеки - 24, Служба забезпечення діяльності Міністра охорони здоров'я України - 5, Управляння організації бухгалтерського обліку - 13, Управління забезпечення документообігу - 14, Управління з питань реформування системи охорони здоров'я - 11, Управління контролю за наданням медичної допомоги - 17, Управління з питань фармацевтичної діяльності - 13, Управління громадського здоров'я - 11, Управління соціально-небезпечних захворювань - 11, Відділ комунікації з громадськістю та державними установами -6, Відділ міжнародної комунікації та європейської інтеграції - 7, Відділ навчальних закладів та науки - 7, Відділ внутрішнього аудиту і моніторингу - 7, Сектор з питань протидії та запобігання корупції - 3, Сектор режимно-секретної роботи - 2, Сектор мобілізаційної роботи - 2, Господарський сектор - 2.

До структури Міністерства надалі неодноразово вносились зміни, зокрема, наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.05.2015 року №147-к внесені зміни до структури МОЗ України на 2015 рік, затвердженої наказом від 28.04.2015 року №115-к "Про внесення змін до наказу МОЗ України від 02.04.2015 №92-к".

Так, згідно структури МОЗ України, до Медичного департаменту входить Управління ліцензування та якості медичної допомоги, що складається, зокрема, з відділу ліцензування сертифікації та акредитації із кількістю штатних одиниць - 7 посад та відділу контролю якості медичної допомоги із кількістю штатних одиниць - 5 посад.

Із штатного розпису МОЗ України на 2015 рік, затвердженого Міністром охорони здоров'я України 29.05.2015 року, вбачається, що до Управління ліцензування та якості медичної допомоги включено одну посаду начальника управління; до відділу ліцензування сертифікації та акредитації Управління ліцензування та якості медичної допомоги включено одну посаду начальника, одну посаду заступника начальника відділу, чотири посади головних спеціалістів та одну посаду провідного спеціаліста; до відділу контролю якості медичної допомоги Управління ліцензування та якості медичної допомоги включено одну посаду заступника начальника Управління-начальника відділу та чотири посади головних спеціалістів.

Виходячи із аналізу Положення про відділ з питань якості надання медичної допомоги МОЗ України (затвердженого наказом МОЗ України від 05.12.2014 року №662-К) та Положення про відділ контролю якості медичної допомоги Управління ліцензування та якості медичної допомоги (затвердженого наказом МОЗ України від 23.07.2015 №267-К), колегія суддів дійшла висновку, що завдання та функції вказаних відділів не відрізняються, а новоутворене Управляння виконує повноваження (завдання) раніше діючого відділу з питань якості надання медичної допомоги МОЗ України, затвердженого наказом МОЗ України від 05.12.2014 року №662-К.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, МОЗ України повідомило ОСОБА_3 про можливе наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису, скороченням штатної чисельності працівників МОЗ України, з яким ОСОБА_3 ознайомився 30.06.2015 року.

Відповідач вказує, що у період з 01.01.2014 року по 07.09.2015 року ОСОБА_3 фактично не з'являвся на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності або відсутності на робочому місці та не виконував обов'язки, покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що свідчить про непродуктивність його роботи та втрату кваліфікації.

На підтвердження доводів відсутності позивача на роботі відповідач надав копії актів про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці, копії листків непрацездатності, довідок, табелів обліку робочого часу. Крім того, відповідачем неодноразово складались акти відсутності ОСОБА_3 на робочому місці та подані службові записки. Також перевірялась правомірність видачі листків непрацездатності та з'ясовувався факт тимчасової непрацездатності ОСОБА_3, про що відповідачем складено відповідні записки, довідки.

01.09.2014 року Міністром МОЗ України направлено до Первинної профспілкової організації МОЗ України подання щодо ОСОБА_3 "Про отримання згоди на звільнення працівника, який вчинив прогул".

На засіданні профспілкового комітету Первинної профспілкової організації МОЗ України 01.09.2014 року розглядалось звернення Міністра щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_3, який вчинив прогул відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогули).

07.09.2015 року МОЗ України звернувся з листом №11.02-21-27/1124/28442 до Первинної профспілкової організації МОЗ України, у якому просило погодити звільнення головного спеціаліста відділу з питань якості надання медичної допомоги МОЗ України ОСОБА_3 відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із зміною структури та штатного розпису МОЗ України на 2015 рік, уведених у дію наказом МОЗ України від 28.05.2015 №147-к, та скороченням його посади.

Вказане звернення МОЗ України розглянуто Первинною профспілковою організацією МОЗ України 07.09.2015 року, про що складено протокол №8/1, яким погоджено звільнення ОСОБА_3

Разом з тим, із вказаного протоколу засідання профспілкового комітету не встановлено, що ОСОБА_3 пропонувалась вакантна посада чи взагалі вирішувалось таке питання. Також не вбачається, чи розглядалось на засіданні профспілкового комітету питання щодо переважного права на залишення на роботі та чи встановлювалась кваліфікація і продуктивність праці позивача.

При цьому, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема в ухвалі від 04.08.2010 року у справі № 6-8884св10.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем порушений порядок проведення процедури скорочення штату працівників, оскільки позивачу не запропоновано всіх наявних вакантних посад за його кваліфікацією, не з'ясовувалось питання щодо переважного права на залишення на роботі та не встановлювалась кваліфікація і продуктивність праці позивача.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Враховуючи наведене, відповідачем під час судового розгляду не було доведено наявності встановлених законом підстав для прийняття оскаржуваного наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб'єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на службі, а оскаржуваний наказ прийнятий без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу МОЗ України від 07.09.2015 року №373-к "Про звільнення ОСОБА_3".

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість винесеного наказу, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме, на посаді головного спеціаліста відділу з питань якості надання медичної допомоги у МОЗ України, з наступного за днем звільнення робочого дня, тобто з 09.09.2015 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку в частині стягнення з МОЗ України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2015 року по 03.03.2016 року у розмірі 19657,50 грн з відповідним відрахуванням обов'язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016р.по справі №816/4377/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 122-1, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров'я України залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016р. по справі №816/4377/15 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства охорони здоров'я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Калиновський В.А.
Повний текст ухвали виготовлений 10.06.2016 р.