Справа № 804/1366/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2016 р. Справа № 804/1366/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, третя особа: Дніпропетровське міське управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -
10.03.2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до Державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, третя особа: Дніпропетровське міське управління юстиції, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 24.12.2015 року №27473428 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;
- зобовязати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння №127 по вул. Туркменській в м. Дніпропетровську.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 24.12.2015 року №27473428 йому було відмовлено в державній реєстрації права власності на домоволодіння по вул. Туркменській, 127 у м. Дніпропетровську. Таку відмову позивач вважає необґрунтованою, а дії та рішення державного реєстратора протиправними, адже на підставі рішень суду, які набрали законної сили, його право власності на вказане домоволодіння підлягало державній реєстрації.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та пояснив обставини справи таким чином як про це зазначено вище.
Представник відповідача та представник третьої особи у судове засідання не зявились, хоча про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, письмових заперечень проти заявленого адміністративного позову не надавали.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні адміністративного позову з огляду на наступне.
Після розгляду зазначеної заяви державний реєстратор встановила, що подані ОСОБА_4 документи не відповідають вимогам або не дають змоги визначити відповідність заявлених прав документам, які їх посвідчують. Тому, прийняла оскаржуване рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 24.12.2015 року №27473428.
За твердженнями державного реєстратора, викладеними у спірному рішенні, відповідно до рішення Самарського районного суду від 10.02.2014 року за ОСОБА_4 визнані права та обовязки забудовника домоволодіння №127 по вул. Туркменській у м. Дніпропетровську, а безпосередньо право власності не визнано. Також за поданою заявником ухвалою Самарського районного суду від 06.11.2015 року розяснюється рішення Самарського районного суду від 10.02.2014 року, за яким він має право отримати свідоцтво про право власності на своє імя з реєстрацією права власності, але право власності також не визнано.
Ці обставини обумовили неможливість проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на домоволодіння №127 по вул. Туркменській та винесення рішення про відмову у державній реєстрації прав.
Спір між сторонами виник з приводу правомірності винесення відповідачем рішення про відмову у державній реєстрації права власності на домоволодіння за ОСОБА_4 від 24.12.2015 року №27473428. Адже, на думку позивача, він має право відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили, на державну реєстрацію визнаного за ним права приватної власності. Натомість державний реєстратор займає іншу позицію та вважає, що поданим рішенням суду за позивачем не було визнано право власності, а лише визнано права та обовязки забудовника домоволодіння та право на отримання свідоцтва про право власності на своє імя на домоволодіння. Отже, предметом судового доказування у цій адміністративній справі є встановлення правомірності чи протиправності винесення відповідачем такого рішення.
Так, у ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції) надано визначення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
А Державний реєстр речових прав на нерухоме майно визначено єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.
Згідно ч.1 ст.4 вищевказаного Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить зокрема фізичним особам, в тому числі право власності.
У відповідності до положень ч.2, ч.4 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.
Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Так, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;
2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;
3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;
4) внесення записів до Державного реєстру прав;
5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;
6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
За ст.19 вищевказаного Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі в тому числі рішень судів, що набрали законної сили.
Пунктами 6, 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами) визначено, що документи, які подаються для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, несе заявник.
Під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:
1) обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);
2) повноважень заявника;
3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;
4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;
5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Також у ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень та, зокрема визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію саме права власності на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В матеріалах справи містяться рішення суду, на які посилається ОСОБА_4 як на підставу реєстрації права власності на домоволодіння, а саме: рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2014 року, справа №206/54/14-ц, провадження №2/206/170/14 за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області про визнання прав та обовязків забудовника в порядку спадкування за законом (набрало законної сили станом на 28.04.2014 року); ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2015 року, справа №206/5842/15-ц, провадження №2-р/206/6/15 про розяснення рішення суду від 10.02.2014 року, справа №206/54/14-ц, провадження №2/206/170/14 (набрала законної сили станом на 12.11.2015 року).
Під час розгляду цих рішень судом було встановлено, що Самарський районний суд м. Дніпропетровська визнав за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, права та обовязки забудовника домоволодіння №127 по вул. Туркменській у м. Дніпропетровську, яке складається із житлового будинку А-1 з прибудовами житловою площею 45,9 кв. м загальною площею 81,5 кв. м, сараїв Б, В, літньої кухні Д, погрібу під Д, альтанки Е, входу в підвал Ж, душу З, вбиральні И, навісу К, споруд №№ 1-6, І, ІІ, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, який помер 22.09.2012 року.
А ухвалою суду розяснено, що на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2014 року, справа №206/54/14-ц, провадження №2/206/170/14, ОСОБА_4 має право при необхідності ввести в експлуатацію домоволодіння №127 по вул. Туркменській в м. Дніпропетровську, отримати свідоцтво про право власності на своє імя на домоволодіння №127 по вул. Туркменській в м. Дніпропетровську з реєстрацією права власності в реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції.
Отже, позивачем не заявлявся позов про визнання за ним права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, а позов про визнання за ним прав та обовязків забудовника, що не тягне за собою та не означає автоматичного визнання за ОСОБА_4 права власності на це домоволодіння, необхідність його державної реєстрації та видачі свідоцтва про це. Адже рішенням суду за позовом про визнання права власності мають бути безпосередньо вирішені заявлені позовні вимоги місцевим судом в порядку цивільного судочинства.
З цього приводу суд вважає за необхідне розяснити, що загальним способом захисту як щодо визнання права власності на окремі види спадкового майна, так і визнання права на спадщину є спосіб захисту, передбачений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.
Згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У своєму рішення від 10.02.2014 року, справа №206/54/14-ц, провадження №2/206/170/14, суд зазначив, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.10.2013 року було встановлено, що реєстрація права власності на спірне домоволодіння не проводилась, а побудований житловий будинок за життя батька позивача, тобто забудовника, в експлуатацію не приймався, державну реєстрацію не проходив як у відповідності до норм законодавства, що діяли на момент спорудження будинку, так і у відповідності до норм законодавства, що діяли на момент його смерті, хоча спадкодавець зобовязаний був це зробити. При цьому суд вказав на те, що п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обовязки входять до складу спадщини.
Тому, спірне рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 24.12.2015 року №27473428 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень було винесене правомірно, у межах наданих йому законом та з підстав, передбачених законом. А доводи позивача щодо протиправності спірного рішення та необхідності його скасування є хибними та безпідставними. З огляду на це позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 24.12.2015 року №27473428 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є такими, що задоволенню не підлягають.
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що позовна вимога про зобовязання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння №127 по вул. Туркменській в м. Дніпропетровську також задоволенню не підлягає. Адже така вимога є передчасною, вирішення питання про реєстрацію права власності на нерухоме майно належить до внутрішньої компетенції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, а тому задоволенню не підлягає.
Згідно ч.1 ст.69, ч.1 ст.71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд згідно ст.86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні цього адміністративного позову відмовити повністю.
Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд зазначає таке.
Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» та ст.87, ст.94 КАС України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні розглядуваного адміністративного позову, сплачена позивачем сума судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру у загальному розмірі 1102,40грн. поверненню з Державного бюджету України не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2016 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 25 квітня 2016 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1