Справа № 826/24165/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 червня 2016 року № 826/24165/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна фішка»
до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рекламна фішка» (надалі - позивач, товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.10.2015 № 000462.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечував, при цьому посилаючись на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку податкового органу, мають ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентами є такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту та витрат. Крім того, ДПІ посилається на те, що до перевірки позивач не надав всіх витребуваних докуметів по взаємовіднисинам з контрагентами за перевіряємий період. За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

На підставі пп.78.1.11 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України ДПІ проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Рекламна фішка» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Вімаква», ТОВ «Аніан», ТОВ «Рент Ріелт Компані», ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія» за період з 01.01.2014р. по 01.072014р.

В результаті проведення перевірки відповідачем складено акт повірки від 11.09.2015 № 3601/26-56-22-02-03/39622808.

З акта перевірки вбачається, що за період з 01.04.2015 по 30.06.2015 ТОВ «Рекламна Фішка» задекларовано податкового кредиту по податку на додану вартість у сумі 4 804 804 грн.

Перевіркою достовірності відображених показників у поданих Деклараціях з податку на додану вартість підприємства за період з 01.04.2015 по 30.06.2015 встановлено включення ТОВ «Рекламна Фішка» до складу податкового кредиту рядка 10.1 колонки Б Декларацій «Товари придбані з ПДВ для операцій, що підлягають оподаткуванню за ставкою 20% та нульовою ставкою» показників по взаємовідносинам з ТОВ «Рент Ріелт Компані», ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія», ТОВ «Вімаква», ТОВ «Аніан» та встановлено завищення задекларованих показників на загальну суму 1 055 664 грн.

08 жовтня 2015 відповідачем на підставі акта перевірки від 11.09.2015 № 3601/26-56-22-02-03/39622808, прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу за порушення п.198.2, 198.3, 198.6 ПК України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього сумі 1 319 580 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 1 055 664 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 263 916 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, ґрунтується на обставинах безтоварності господарських взаємовідносин між позивачем і ТОВ «Рент Ріелт Компані», ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія», ТОВ «Вімаква», ТОВ «Аніан».

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкового повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагентів позивача, яка (фіктивність) встановлена в інших процесуальних документах, як то акт перевірки позивача, матеріали не завершеного кримінального провадження, акти перевірок та акти про неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів позивача, не сприймаються судом як преюдиційна обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Стосовно доводів контролюючого органу про не надання позивачем до перевірки всіх документів , що підтверджують правомірність формування спірних показників податкової звітності, по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Рент Ріелт Компані», ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія», ТОВ «Вімаква», ТОВ «Аніан», суд зазначає наступне.

Зі змісту вступної частини акта перевірки вбачається, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку.

В той же час, представник позивача посилається на те, що додаткових документів під час проведення перевірки контролюючий орган не витребовував, внаслідок чого такі документи і не були надані.

Суд погоджується з такими доводами позивача, адже відповідачем, в підтвердження власної позиції (в частині не надання позивачем документів), до матеріалів справи не надано письмових запитів, вручених позивачу, в яких було б зазначено про необхідність надання конкретно визначених додаткових первинних бухгалтерських та податкових документів по взаємовідносинам позивача з контрагентами.

Пунктами 9, 10 Порядку № 1245 від 27.12.2010 визначено, що органи державної податкової служби мають право звернутися до суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, завдань, та документального підтвердження такої інформації. В окремих випадках зазначений запит може надсилатися з використанням засобів телекомунікаційного зв'язку з накладенням електронного цифрового підпису органу державної податкової служби.

Запит щодо отримання податкової інформації від платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин оформляється на бланку органу державної податкової служби та підписується керівником (заступником керівника) зазначеного органу.

Відповідачем до матеріалів справи не надано жодного запиту про надання інформації та її документального підтвердження, внаслідок чого доводи контролюючого органу про не надання позивачем до перевірки всіх необхідних контролюючому органу первинних документів, судом відхиляються.

Під час розгляду даної справи, належним чином завірені копії первинних бухгалтерських та податкових документів по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Рент Ріелт Компані», ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія», ТОВ «Вімаква», ТОВ «Аніан» долучено до матеріалів справи.

Дослідивши надані позивачем до матеріалів справи документи по взаємовідносинам з зазначеними вище контрагентами, суд зазначає наступне.

ТОВ «Рекламна Фішка», надалі «Замовник», з одного боку, та ТОВ «Рент Ріелт Компані», надалі «Виконавець», з другого боку, уклали Договір №104015 від 01.04.2015р. про наступне: «п.1 Виконавець приймає на себе зобов'язання надавати комплекс послуг/робіт по організації супроводження заходів клієнта Замовника, які проводяться у вигляді прийому лояльних повнолітніх споживачів продукції під торговою маркою Marlboro із використанням конструкції під назвою «Ferrari F2012», а замовник зобов'язується прийняти послуги/роботи згідно умовам цього договору».

Згідно п 1.2.1 Договору №104015 від 01.04.2015, Виконавець повинен в рамках цього договору забезпечити використання під час проведення заходу конструкції під назвою «Ferrari F2012», закріпленої на спеціальній конструкції «платформі» для перевезення і використання під час проведення заходу, що включає в себе:

- доставку конструкції для дизайнерського оформлення місць проведення заходу, на транспортному заході, що належить Виконавцю по затвердженому маршруті;

- монтаж/демонтаж конструкції та ін.

Крім того, між ТОВ «Рекламна Фішка» - Замовник та ТОВ «Рент Ріелт Компані» - Виконавець укладено Договір №2505/2015 від 30.04.2015, відповідно до умов якого Замовник замовляє, а Виконавець приймає на себе виконання наступних робіт: здійснити технічне забезпечення звукового оформлення заходу замовника. В договорі перераховано вид та марка обладнання.

Згідно пп. 4.2.2 Договору виконавець зобов'язаний виконувати роботи згідно з вимогами Договору, стандартами, а також гарантувати, що співробітники і фахівці, залучені до виконання робіт володіють необхідними знаннями, навичками і професійними досвідом.

На підтвердження належного виконання умов даних договорів позивачем до перевірки та до матеріалів справи надано належним чином оформлені акти виконаних робіт та податкові накладні.

Окружний адміністративний суд міста Києва приймає до уваги те, що акт перевірки не містить в собі жодних зауважень до оформлення первинних бухгалтерських та податкових документі. Не містить також акт перевірки і зауважень до змісту та обсягу господарських операцій, що відображені в первинних документах.

Посилання ДПІ на те, що в ході проведення перевірки не встановлено: хто конкретно займався виготовленням конструкції під назвою «Ferrari F2012» (ПІБ працівника, його кваліфікація, де проходило виготовлення конструкції тощо), хто займався дизайнерським оформленням місць проведення заходу, хто займався монтажем/демонтажем конструкції, судом відхиляються, адже позивач не є виконавцем послуг, внаслідок чого не володіє інформацією про осіб, відповідальних на виготовлення, монтаж, тощо конструкції «Ferrari F2012».

При цьому, контролюючий орган не позбавлений можливості провести перевірку постачальника - ТОВ «Рент Ріелт Компані», під час якої встановити хто конкретно займався виготовленням конструкції під назвою «Ferrari F2012», хто займався дизайнерським оформленням місць проведення заходу, хто займався монтажем/демонтажем конструкції, адже дані роботи виконувались безпосередньо ТОВ «Рент Ріелт Компані», а не позивачем.

Доводи контролюючого органу з приводу того, що до перевірки не надано документів, які б свідчили про транспортування конструкції, судом відхиляються, адже відповідно до умов договору доставка конструкції до місць проведення заходу, передбачена на транспортному засобі Виконавця, внаслідок чого обов'язок позивача отримувати та зберігати транспортні документи відсутній.

Посилання ДПІ на те, що Договір №0204 від 02.04.2015, згідно якого виписано податкову накладну №5 від 14.04.2015, до перевірки - не надано, судом відхиляються як належна підстава для донарахування позивачу ПДВ, адже відповідно до ст. 44 ПК України, договір не є первинним документом, що підтверджує формування показників бухгалтерської та, як наслідок, податкової звітності.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія», судом встановлено наступне.

В перевіряємому періоді між TOB «Рекламна Фішка» - Покупець та ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія» - Продавець укладено ряд однотипних Договорів №110 від 27.04.2015, №111 від 06.05.2015, № 113 від 07.05.2015, № 116 від 24.06.2015, відповідно до умов яких продавець зобов'язується поставити (надати) Покупцю товар (електронні номінали вартості товару, передані засобами електронного зв'язку у форматі XML), який містить код у вигляді 5 значного коду, який дає право його власнику здійснити обмін товару у сторони - 1 на суму 500 грн. з ПДВ за одиницю товару у кількості, яка погоджена сторонами у додатку 1 до цього договору.

Як зазначено в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, до перевірки позивачем надано акти наданих послуг та податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та укладені між ТОВ «Рекламна Фішка» та ТОВ «Українська торгово-інвестиційна компанія».

Слід зазначити, що акт перевірки жодних зауважень до змісту та оформлення первинних бухгалтерських та податкових документів в собі не містить.

Посилання ДПІ на те, що Договори №109 від 10.04.2015, №114 від 19.05.2015, №115 від 27.05.2015, до перевірки на надано, судом відхиляються, адже як вже зазначалось відповідно до ст. 44 ПК України, договір не є первинним документом, що підтверджує формування показників бухгалтерської та, як наслідок, податкової звітності. Крім того, матеріали справи не містять в собі запитів щодо витребування ДПІ вказаних договорів у позивача (в разі їх необхідності під час перевірки), в задоволенні яких позивачем було б відмовлено.

З аналогічних підстав підлягають відхиленню доводи відповідача про те, що згідно наданих до перевірки видаткових накладних, встановлено, що товар зі сторони Покупця, отримував керівник - Міскаров О.О. згідно довіреностей, які вказані в видаткових накладних (№67 від 04.06.2015, №16 від 16.04.2015, №32 від 30.04.2015, №48 від 19.05.2015, №51 від 22.05.2015), проте самі довіреності до перевірки не надано, адже контролюючим органом не надано доказів витребування цих довіреностей.

При цьому, в акті перевірки відповідач не ставить під сумнів повноваження керівника позивача Міскарова О.О., внаслідок чого посилання на не надання до перевірки довіреностей є недоречними.

Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що в наданих до перевірки видаткових накладних, місце складання не вказано, а тому встановити місце складання видаткових накладних не представляється за можливе, адже відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. При цьому, формування показників звітності не залежить від місця складання первинного документу, а підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Доводи відповідача з приводу того, що: 1) згідно наданих до перевірки договорів, встановлено, що в додатках до них були казані виграшні коди (шифри), які підлягали обміну на товар, проте встановити, хто конкретно отримував виграшні номінали (ПІБ особи) - не є можливим; 2) ДПІ не встановлено, як саме оформлювалась передача виграшного номіналу (акт передачі виграшного номіналу тощо), судом відхиляються, враховуючи наступне.

Як пояснив представник позивача, вручення номіналів вартості товару, згідно вище зазначених Договорів, відбувалось наступним чином: на кожному товарі, який брав участь у розіграші, було зазначено шифр, що складався із цифр та букв. Після придбання товару, покупець відправляє за допомогою CMC повідомлення вказаний на товарі шифр. Якщо шифр був виграшним, покупець мав право на отримання товару.

При цьому, позивач в рамках досліджуваних правовідносин не наділений правом на збір персональних даних фізичних осіб, їх зберігання та оброблення (в рамках рекламної акції), внаслідок чого доводи ДПІ про відсутність інформації про осіб, які конкретно отримувати виграшні номінали є безпідставними.

З приводу взаємовідносин позивача з ТОВ «Вімаква», суд зазначає наступне.

Між ТОВ «Рекламна Фішка» (Замовник) та ТОВ «Вімаква» (Виконавець) в перевіряємому періоді укладено ряд однотипних Договорів: №129 від 30.04.2015, №135 від 01.05.2015р., №136 від 01.05.2015р., №137 від 01.05.2015р., №125 від 05.05.2015р., №119 від 06.05.2015р., №120 від 06.05.2015р., №117 від 08.05.2015р., №132 від 18.05.2015р., №118 від 20.05.2015р., №102 від 06.03.2015р., №113 від 06.03.2015р., №108 від 10.03.2015р., №106 від 10.03.2015р., №121 від 18.03.2015р., №109 від 24.03.2015р., № 115 від 31.03.2015р., №128 від 30.04.2015р., №124 від 20.04.2015р., №123 від 28.04.2015р., №122 від 15.04.2015р., №146 від 24.04.2015р., №144 від 27.04.2015р., №143 від 30.04.2015р., №141 від 22.04.2015р., №139 від 10.04.2015р., №2-3-1 від 01.04.2015р., № 99 віл 27.04.2015р., №131 від 01.04.2015р., №133 від 01.04.2015р., №116 від 30.04.2015р., №4-1 від 16.04.2015р., №111 від 20.04.2015р., №112 від 01.04.2015р., №114 від 22.04.2015р., №2-2 від 01.04.2015р., №2-3 від 01.04.2015р., №2-4 від 02.04.2015р., №3-1 від 07.04.2015р., №101 від 01.04.2015р., №105 від 20.04.2015р., №103 від 01.04.2015р., №100 від 01,04.2015р., відповідно до умов яких Виконавець бере на себе обов'язок надання послуг в рамках організації комплексів інформаційних заходів/рекламних послуг, стосовно продукції торгових марок Marlboro, Gillette, Blend-a-med, Oral-B, Londa, Wella, Pantene, H&S, «Baby Care», CAMAY, Safeguard та ін.

Як зазначено в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, до перевірки позивачем надано акти наданих послуг та податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та укладені між ТОВ «Рекламна Фішка» та ТОВ «Вімаква».

Слід зазначити, що акт перевірки жодних зауважень до змісту та оформлення первинних бухгалтерських та податкових документів в собі не містить.

Посилання ДПІ на те, що акти надання послуг зі сторони Рекламодавця підписані не встановленою особою, судом відхиляються, адже певні недоліки в оформленні документів не можуть бути виключно-достатнім доказом безтоварності господарської операції.

Доводи з приводу відсутності у ДПІ інформації про фізичних осіб, які безпосередньо надавали позивачу послуги мерчендайзингу від імені ТОВ «Вімаква», судом відхиляються, адже дані фізичні особи перебували у цивільно-правових взаємовідносинах саме з ТОВ «Вімаква», як фактичним роботодавцем, внаслідок чого у позивача відсутній обов'язок зберігати інформацію про осіб, якими надавались послуги з мерчендайзингу. До того ж, контролюючий орган не позбавлений можливості встановити дані обставини під час відповідної перевірки ТОВ «Вімаква».

З аналогічних причин судом відхиляються доводи контролюючого органу про те, що під час перевірки не встановлено за чий рахунок здійснювалась доставка рекламної продукції до місць її розміщення; не встановлено місце зберігання рекламної продукції, місця її виробництва, адже ДПІ залишено поза увагою той факт, що позивачем є замовником послуг, внаслідок чого останній не зобов'язаний вести облік рекламної продукції та знати про місце її виготовлення або зберігання.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Аніан», суд зазначає наступне.

Між ТОВ «Рекламна Фішка» - Замовник та ТОВ «АНІАН» - Виконавець укладено Договір №98 від 10.04.2015 та Договір № 97 від 31.03.2015, відповідно до яких метою програми мерчандайзингу є просування товарів під торговими марками, що належать групі компаній клієнта Замовника «Проктер енд Гембл» на українському ринку, а саме: ТM CAMAY, ТМ Safeguard та інші.

Як зазначено в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, до перевірки позивачем надано акти наданих послуг та податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та укладені між ТОВ «Рекламна Фішка» та ТОВ «Аніан».

Суд приймає до уваги те, що акт перевірки жодних зауважень до змісту та оформлення первинних бухгалтерських та податкових документів в собі не містить.

Посилання ДПІ на те, що встановити, хто саме брав участь у проведенні мерчендайзингу (ПІБ працівника, його кваліфікація тощо) не можливо; акти надання послуг зі сторони Рекламодавця підписані не встановленою особою, судом відхиляються з підстав, зазначених вище.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами контрагента позивача (третіми особами в ланцюгу постачання), з якими позивач у взаємовідносини не вступав, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. "а" ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та актів виконаних робіт дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту та витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується дослідженими судом належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні ч.4 ст. 70 КАС України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку ДПІ, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до доходу та витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б контрагентам позивача збільшувались суми грошових зобов'язань по ПДВ, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентами і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагенти позивача, як юридичні особи були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна Фішка» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення 08.10.2015 від 000462 ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у місті Києві.

3. Стягнути судові витрати в сумі 19 7936 (дев'ятнадцять тисяч сімсот дев'яносто три) грн. 70 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекламна Фішка» () шляхом їх безспірного списання з рахунків ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у місті Києві, за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Б. Федорчук