Справа № 522/7263/16-а
Суддя: Бойчук А. Ю.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/7263/16-а
Провадження № 2-а/522/504/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Бойчук А.Ю. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії з 07.10.2009року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі свого представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, звернувся до суду із позовом про визнання протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі м. Одеса щодо листа № 130/Д-11 від 23.03.2016р. щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1, та зобовязання відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначено, що до вересня 2010 року ОСОБА_1 проживала у Приморському районі м. Одеса за адресою: АДРЕСА_1 та отримувала пенсію за віком, а після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії їй було припинено. 05.10.2015 року та 09.03.2016 року позивач звертався до ПФУ із заявами про поновлення виплати пенсії, на що йому було відмовлено через відсутність міжнародного договору між Україною та Ізраїлем.

09.03.2016 року позивачка зверталась до УПФУ в Приморському районі м. Одеса із заявою про поновлення їй виплати пенсії. Листом від 23 березня 2016 року Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі м. Одеса відмовило в поновленні виплати пенсії, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником, та те що між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародній договір. Не погоджуючись із таким рішенням відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2016 року було відкрито скорочене провадження у справі та запропоновано відповідачу у десятиденний строк з дня отримання ухвали суду подати до канцелярії суду письмові заперечення на позов, якщо вони заперечують проти адміністративного позову, та надати докази, які спростовують позовні вимоги, або подати заяву про визнання позову.

17 травня 2016 року на адресу суду надійшли письмові заперечення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, згідно яких, підставами для відмови позивачу в поновленні виплати пенсії за віком стало те, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю та те, що між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародній договір про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїля.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши приписи чинного законодавства України у відповідний період, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

У відповідності до положень частини 1статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі,та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту (п. 1, 6, частини 1ст. 92 Конституції України).

Рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання (ст.69 Закону України "Про Конституційний Суд України").

Судом встановлено, що позивачка 09.03.2016 подала заяву до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса з проханням поновити виплату раніше призначеної пенсії їй за віком.

Листом від 23 березня 2016 року Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі м. Одеса відмовило в поновленні виплати пенсії, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником, та те що між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародній договір. Також, у вказаному листі зазначено, що пенсію ОСОБА_1 було виплачено по 31.01.2011р.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення п. 2 ч. 1 ст.49, ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються ч. 2ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, п. 2 ч. 1 ст.49, ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення п. 2 ч.1 ст.49, ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються не чинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч. 2ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Доводи відповідача, що так як між між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародній договір про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїля та те що з заявою про відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутись особисто до управління, є безпідставними.

Представник позивача звернувся не за призначенням (перерахунком) пенсії, а за поновленням вже призначеної пенсії, виплата якої була зупинена.

Частина 1статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з відповідними заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально.

Судом досліджені документи, які підтверджують повноваження представника довіреність від 24 вересня 2015 року, посвідчена нотаріусом ОСОБА_3В у м. Одеса, держава Україна.

Таким чином, з огляду на викладене, на думку суду, відмова Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправною.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом 26 квітня 2016 року із вимогами до суб'єкта владних повноважень (УПФУ в Приморському районі м. Одеса) щодо захисту її порушених прав на поновлення виплати пенсії за віком і просить про вчинення таких дій з 07 жовтня 2009 року, тобто з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 25рп/2009.

Відповідно до ч. 1ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч.2ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач ОСОБА_1 дізналась про порушення своїх прав 23.03.2016р., так як листом від вказаної дати відповідачем їй було відмовлено у поновленні їй виплати пенсії. Тобто, суд вважає, що позивачкою не було пропущено строк звернення до суду для відновлення своїх порушених прав.

Виходячи з того, що право на пенсію особа має по досягненню нею певного віку, якого позивач вже досяг, в тому, що право на отримання пенсії можна вважати порушеним щомісячно.

Також, вивчивши матеріали справи, а саме лист УПФУ в Приморському районні м. Одеси з вих. № 130/Д-11 від 23.03.2016р., згідно якого пенсію ОСОБА_1 було виплачено по 31.01.2011 року, та враховуючи, що позивачкою в позові зазначено, що у вересні 2010р. вона виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання та з того часу не отримує пенсію, суд вважає за доцільне в цій частині позову відмовити.

Таким чином поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 повинно відбуватися з 01 лютого 2011 року в розмірах відповідно до чинного законодавства, оскільки після прийняття рішення №25рп/2009 Конституційним Судом України, Управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69-71,160-165,167,254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії з 07.10.2009року задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса, щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 лютого 2011 року неправомірними.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 лютого 2011 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеса шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. Ю. Бойчук