Справа № 807/660/16
Суддя: Андрійцьо В.Д.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2016 рокум. Ужгород№ 807/660/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Андрійцьо В.Д.

при секретарі судового засідання - Пирожук Н.П.

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, фінансового управління про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1І.) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Тячівської районної державної адміністрації, фінансового управління (далі відповідач, Тячівська РДА), в якій просить:

1. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю, обліку та фінансового забезпечення головного бухгалтера фінансового управління Тячівської РДА Закарпатської області.

2. Стягнути з Тячівської РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що звільнення позивача з займаної посади здійснено з порушенням вимог трудового законодавства без зясування всіх обставин, які мали значення для звільнення. Позивач зазначила, що мала поважні причини не виходити на роботу, з огляду на що вважає незаконним її звільнення за прогул.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Просили суд такий задовольнити повністю.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав викладених у поданих письмових запереченнях проти позову. Зазначив, що позивача звільнено з займаної посади відповідно до вимог чинного законодавства за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин). Тому просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення та перевіривши доводи представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази у справі у їх взаємозвязку та логічній послідовності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

З письмових доказів у справі суд встановив, що позивач працювала на посаді начальника відділу контролю, обліку та фінансового забезпечення головного бухгалтера фінансового управління Тячівської РДА Закарпатської області, була державним службовцем.

21 березня 2016 року начальнику фінансового управління Тячівської районної державної адміністрації від секретаря-друкарки ОСОБА_4 надійшла доповідна, у якій до відома керівництва доводилось, що 21 березня 2016 року начальник відділу контролю, обліку та фінансового забезпечення - головний бухгалтер ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. В журналі реєстрації виходу працівників на роботу відсутній її підпис.

З 21 березня по 23 березня 2016 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі (як на своєму робочому місці, так і в установі) протягом робочого дня з 8.00 годин до 17.00 годин, що визначається робочим часом відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку. Даний факт підтверджується відповідними актами: Актом №1 від 21.03.2016 p., Актом №2 від 22.03.2016 р. та Актом №3 від 23.03.2016 p., що були складені заступником начальника - начальником бюджетного відділу ОСОБА_5, заступником начальника - начальником відділу доходів та фінансів галузей виробничої сфери - ОСОБА_6 та головним спеціалістом ОСОБА_7

Таким чином відповідачем було належним чином документально зафіксовано відсутність позивача на робочому місці.

23 березня 2016 року відповідачем було направлено лист №01-09/102 до відділу охорони здоровя Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, про надання інформації щодо перебування ОСОБА_1 у період з 21 березня 2016 року по 23 березня 2016 року на лікарняному.

У відповіді №261/01-24 від 24 березня 2016 року на вищевказаний лист від 23 березня 2016 року керівництвом відділу охорони здоровя Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області було повідомлено, що у зазначений період ОСОБА_1 в медичних закладах району з оформленням листка непрацездатності не перебувала.

24 березня 2016 року позивач вийшла на роботу та була ознайомлена із Актом №1 від 21.03.2016 p., Актом №2 від 22.03.2016 р. та Актом №3 від 23.03.2016 p. про відсутність її на роботі та повідомлення про надання письмового пояснення, про відсутність на роботі з 21 по 23 березня 2016 року, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на зазначених документах.

Так, ОСОБА_8 надала письмові пояснення щодо відсутності її на роботі з 21 по 23 березня 2016 року, вказавши, що свою відсутність пояснює тим, що в ці дні проходила обстеження у лікаря травматолога. На підтвердження зазначеного надала довідку від 29 березня 2016 року.

30 березня 2016 року фінансове управління Тячівської районної державної адміністрації звернулось до Начальника відділу охорони здоровя щодо підтвердження достовірності Довідки виданої «КЗ» Тячівської районної поліклініки без номера та дати видачі щодо перебування на амбулаторному лікуванні з 21 по 23 березня 2016 року ОСОБА_1 у звязку із її відсутністю на роботі у зазначені дні.

31 березня 2016 року керівництво відділу охорони здоровя Тячівської РДА повідомило, що громадянка ОСОБА_1 згідно із записом у амбулаторній карті була на прийомі у лікаря-травматолога з 21 березня 2016 року по 23 березня 2016 року. Листок непрацездатності не видавався, а видана довідка довільної форми не зареєстрована, на ній відсутня печатка лікувального закладу і вона не є підставою для невиходу на роботу.

Зазначену довідку від 29.03.2016 року відповідач не врахував, вважаючи, що нею не підтверджується неможливість перебування позивача не роботі.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам суд керувався вимогами ч.2 ст.19 Конституції України, якою визначений обовязок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 15 ч.1 ст.3 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна служба є державною службою.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон №3723-ХІІ).

Сумлінне виконання своїх службових обовязків відповідно до абз.8 ч.1 ст.10 Закону №3723-ХІІ є одним із основних обовязків державних службовців.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону №3723-XII за невиконання чи неналежне виконання службових обовязків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, повязаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення. Частиною 2 цієї статті передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права на працю визначені Кодексом законів про працю (далі - КЗпП України).

Так ч.1 ст.139 КЗпП України визначено, що працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» закріплено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, прогулом вважається неявка на роботу без поважних причин протягом усього робочого дня, а також відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за яке власник має право звільнити працівника або оголосити йому догану.

Суд врахував, що законодавством не визначений конкретний перелік поважних причин для відсутності на робочому місці. Тому ця категорія є оціночною у кожному конкретному випадку.

У судових засіданнях позивач, підтвердила, що 21, 22 та 23 березня 2016 року була відсутня на роботі із-за поганого самопочуття (різкі болі хребта внаслідок загострення остеохондрозу поперекового відділу хребта). У звязку з цим перебувала на амбулаторному лікуванні в травматологічному відділі КП «Тячівська районна поліклініка». Про що лікарем ОСОБА_9 була видана вищевказана медична довідка.

Суд вважає обгрунтованим довід відповідача, що довідка від 29.03.2016 року не є доказом тимчасової непрацездатності, з огляду на п.1.1. розділу 1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України від 13 листопада 2001 року №455 (далі Інструкція №455).

Згідно п.п.1.1, 1.2 Інструкції, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених відповідними пунктами Інструкції.

Відповідно до п.п.1.9, 1.10 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Суд також врахував абз.5 п.2.18. Інструкції №455, яким встановлено, що Довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу, видається особам, які проходять діагностичне обстеження в закладах охорони здоровя незалежно від форми власності, за відсутності ознак тимчасової непрацездатності.

Оцінивши факти, викладені у вищевказаній довідці від 29.03.2016 року, у логічному взаємозвязку з поясненнями позивача, наданими у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач не мала поважних причин не перебувати на робочому місці, адже позивач не була тимчасово непрацездатною, обстежень і безпосереднього в медичному закладі лікування не проходила. Позивач не підтвердила жодним доказом, що з 21.09.2016 року до 23.03.2016 року мала таке захворювання, яке було перешкодою для виходу на роботу.

За правилами, встановленими ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Врахувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач вчинила прогул (відсутність на робочому місці) понад 3 години без поважних причин. Тому оскаржуване рішення відповідач прийняв з дотриманням вимог законодавства, а позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

У відповідності до ст. 94 КАС України та в звязку з відсутністю судових витрат, судові витрати по справі не стягуються та за рахунок бюджету не компенсуються.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, фінансового управління про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СуддяОСОБА_10