Справа № 819/294/16
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Справа № 876/3100/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Кушнерика М.П., Рибачука А.І.,

з участю секретаря судового засідання Бадівської О.О.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представників відповідача Вигонної І.В., Клюхи С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області про визнання протиправними дій, скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Тернопільської області про визнання протиправними дій, скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії.

Позивачка посилалася на те, що відповідно до пункту 4 наказу Генерального прокурора України №55ш від 15.07.2015 у структурі та штатному розписі прокуратури Тернопільської області ліквідовано управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, в який входив відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави, де вона працювала на посаді прокурора, та створено управління представництва інтересів громадян та держави в суді. Оскільки у прокуратурі Тернопільської області відбулось перетворення одного структурного підрозділу в інший, звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України було можливе лише з підстав скорочення чисельності штату за умов дотримання вимог ч.2 ст.40, ст.ст. 42,43,49-2 КЗпП України. Проте, жодної вимоги цих норм відповідачем дотримано не було. За період з 20.07.2015 р. по 10.02.2016 р. відповідач не запропонував її жодної вакантної посади. 22.07.2015р. вона подала рапорт начальнику відділу роботи з кадрами про призначення її на вакантну посаду прокурора відділу організації позовної роботи управління представництва інтересів громадян та держави в суді, проте жодного рішення по даному рапорту прийнято не було.

Позивачка просила визнати протиправними дії прокуратури Тернопільської області щодо організації та безпідставного її звільнення, скасувати як протиправний зазначений наказ прокурора Тернопільської області від 10 лютого 2016 року №96-к, поновити її на попередній посаді, скасувати відповідний запис в трудовій книжці та стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 року позивачці в задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову про задоволення її позовних вимог.

Апелянт посилається на те, що її звільнення з посади прокурора відділу управління прокуратури області відбулося без дотримання встановлених законодавством процедури та порядку, оскільки її не було запропоновано всі можливі вакансії в прокуратурі Тернопільської області, на які вона могла б претендувати з врахуванням кваліфікації та досвіду роботи, а під час вивільнення працівників відповідач прийняв на посади нових працівників. Станом на дату прийняття наказу про її звільнення процедура скорочення була завершена, що виключало прийняття такого наказу. Суд безпідставно не врахував, що відповідачем не було застосовано норм законодавства щодо наявності у неї переважного права на залишення на посаді, не звернув уваги на безпідставність сформування комісії з вирішення питань про переважне право на залишення на роботі, оскільки такі питання вирішуються атестаційною комісією прокуратури області, яка на час виникнення спірних правовідносин була чинною та могла виконувати свої обов'язки. Висновок відповідача та суду щодо відсутності у неї переваг на залишення на посаді в силу тривалого часу перебування у відпустці в зв'язку з хворобою дитини є дискримінаційним та суперечить її праву на працю.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та її представника, які апеляційну скаргу підтримали, представників відповідача, які просять апеляційну скаргу відхилити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи позивачці в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення її з роботи в органах прокуратури проведено з дотриманням всіх норм чинного законодавства, з чим колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу в органи прокуратури 02.03.1998р., на атестованих посадах прокурора працювала з березня 2004 року, що підтверджується відомостями з її трудової книжки.

На підставі наказу прокурора Тернопільської області №39-к від 16.01.2015р. позивачка була переведена на вакантну посаду прокурора відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян або держави в суді прокуратури області.

В зв'язку з набранням чинності з 15.07.2015 р. Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VII "Про прокуратуру" 15 липня 2015 року Генеральною прокуратурою України виданий наказ №55ш, яким ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Тернопільської області, крім інших, управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді штатною чисельністю 24 одиниці, у склад якого входив відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави, де працювала позивачка. При цьому, вивільнені одиниці зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати. Цим же наказом утворено в структурі прокуратури Тернопільської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України управління представництва інтересів громадян та держави в суді (начальник управління 1 штатна одиниця) у складі трьох відділів штатною чисельністю 17 одиниць: відділ організації позовної роботи 5 одиниць), відділ забезпечення представництва у судах (9 одиниць), відділ представництва при виконанні судових рішень (3 одиниці), всього 18 штатних одиниць.

20 липня 2015 року ОСОБА_1 була письмово попереджена про її наступне вивільнення упродовж двохмісячного терміну, про що свідчить її підпис на попередженні. Одночасно із врученням попередження ОСОБА_1 було ознайомлено із наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 №55ш та повідомлено про подальше запропонування відповідно до ст. 49-2 КЗпП України однієї з вакантних посад , перелік яких їй мали надати у кадровому підрозділі прокуратури області.

Наказом прокурора Тернопільської області від 10 лютого 2016 року №96-к ОСОБА_1 з 10 лютого 2016 року позивачку було звільнено з посади прокурора відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів прокуратури Тернопільської області відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №55ш. При цьому відповідач виходив з того, що ним дотримано всіх вимог законодавства щодо підстав та порядку звільнення.

Спірні правовідносини сторін регулюються Законом України від 14.10.2014 р. №1697-VII "Про прокуратуру", а також КЗпП України. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Оскільки Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано всі спірні правовідносини, застосуванню при вирішенні спору підлягає також і трудове законодавство.

Із приписів статті 51 КЗпП України видно, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт першої частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми видно, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Згідно п.9 ч.1 ст. 51 Закону України " Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

На підставі наказу Генерального прокурора України №55ш від 15.07.2015р. проведено зміни в організації праці прокуратури Тернопільської області шляхом ліквідації певних структурних підрозділів, окремих посад, зменшення штатної чисельності її працівників, утворення нових структурних підрозділів.

Пунктом 1 даного наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Тернопільської області ліквідовано управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді штатною чисельністю 24 одиниці, у склад якого входив відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави, де працювала позивачка.

Пунктом 4 наказу у структурі прокуратури Тернопільської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України утворено управління представництва інтересів громадян та держави в суді у складі трьох відділів штатною чисельністю 18 одиниць: відділ організації позовної роботи, відділ забезпечення представництва у судах, відділ представництва при виконанні судових рішень.

При цьому, ліквідований відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави складався з 8 штатних посад, з яких 1 - начальник відділу, 1 - заступник начальника відділу та 6 - прокурори відділу, а новостворений відділ організації позовної роботи складається з 5 штатних посад, з яких 1 - начальник відділу, 1 - заступник начальника відділу та 3 - прокурори відділу. Новостворений відділ забезпечення представництва в судах складається з 9 штатних посад - начальника відділу, його заступника та 7 прокурорів відділу.

Отже, у прокуратурі Тернопільської області відбулося зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи шляхом перетворення одного структурного підрозділу - управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді (у структуру якого входив відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави) у інший структурний підрозділ - управління представництва інтересів громадян та держави в суді (в структурі якого створено відділ організації позовної роботи, відділ забезпечення представництва в судах та відділ представництва при виконанні судових рішень), що супроводжувалось скороченням кількості прокурорів прокуратури Тернопільської області.

Відтак, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією чи реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. Ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України у справі № 6-65це12 від 11 липня 2012 року.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" ( з наступними змінами) роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем дотримання зазначеної норми закону доведено, з приводу чого не має заперечень позивачка, яка вчинила свій підпис на примірнику попередження від 20.07.2016 року.

Проте, відповідно до ч.2 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З матеріалів справи видно, що відповідач цих вимог закону не дотримав, оскільки одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачці іншу роботу в прокуратурі Тернопільської області, а повідомив про можливість такого запропонування іншої роботи кадровою службою прокуратури області, де позивачка зможе ознайомитися з переліком вакантних посад.

ОСОБА_1 переконливо доводить, що у кадровій службі прокуратури Тернопільської області ніхто з переліком вакантних посад її не ознайомив та іншої роботи не запропонував. Відповідач доказів, якими б спростував такі доводи позивачки, суду не подав .

Доводи відповідача щодо офіційної пропозиції позивачці посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні та її відмови від зазначеної посади, що мало 14.12.2016 року, стверджуються тільки одноособовим рапортом начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області від 16.12.2016 року. Такий рапорт, з врахуванням пояснень позивачки, колегія суддів оцінює критично з врахуванням специфіки посади його автора та його зацікавленості у вирішенні спору на користь органу прокуратури.

Крім поданого рапорту начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області від 16.12.2016 року жодних інших доказів з приводу пропозиції позивачці посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні, в тому числі письмових з підписом позивачки або з приєднанням акта про відмову від посади та від підпису , суду не подано.

Крім того, з поданого суду табеля обліку використання робочого часу відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації видно, що з 16.12.2016 року посада прокурора цього відділу, яка за версією відповідача пропонувалася позивачці, не була вакантною, оскільки на ній працювала інша особа - ОСОБА_6, який в липні 2015 року відпрацював 2 р.д., в серпні 2015 року - 16 р.д., у вересні 2015 року - 22 р.д., жовтні 2015року 8 р.д., грудні 2015 року - 11 р.д. Доводи відповідача в суді в частині того, що позивачці пропонувалася якась інша вакантна посада, на якій ОСОБА_6 не працював, колегія суддів переконливими не вважає.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів.

Якщо відповідач вважав, що офіційно запропонував вакантну посаду позивачці 14.12.2015 року, то він не міг призначати на дану посаду іншого працівника. Отже, з цих же підстав слід вважати, що посада прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні, яка ніби то офіційно пропонувалася позивачці, не була вакантною.

Крім того, як доводить відповідач, він офіційно запропонував позивачці іншу посаду - прес-секретаря прокуратури, від якої вона відмовилася. Посилаючись на складений з цього приводу акт від 29.12.2015 року, суд першої інстанції вважав, що відповідач виконав вимоги закону щодо пропонування позивачці іншої роботи перед її вивільненням.

Проте, суд не взяв до уваги, що запропонована посада була тимчасовою в силу перебування працівниці у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років. Зі справи видно, що працівниця, яка перебувала у відпустці, вийшла на роботу у лютому 2016 року. За обставин, коли позивачці пропонувалася тимчасова посада, а працівниця, яка на ній перебувала, достроково вийшла на роботу з відпустки, немає підстав вважати, що відповідачем дотримано обов'язок працевлаштувати позивачку на даній посаді перед її вивільненням.

Інших посад перед вивільненням відповідач позивачці не пропонував, чого не заперечує його представник в суді в процесі розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З матеріалів справи видно, що відповідач формально віднісся до застосування вказаних норм законодавства. Створена для вирішення цих питань комісія прийшла до висновку про можливість вивільнення позивачки, при цьому врахувала тривалий час перебування її у відпустці по догляду за дитиною. Комісією не було враховано, що тривале невиконання посадових обов'язків в зв'язку з відпусткою позивачки відповідало вимогам трудового законодавства, оскільки було викликано збігом важких сімейних обставин - хворобою дитини, з приводу чого є медичний висновок в матеріалах справи. Такі обставини не є підставою для висновку про можливість звільнення позивачки.

З наявного в справі протоколу засідання комісії з вирішення питання про переважне право залишення на роботі працівників, посади яких скорочено від 16.09.2015 року видно, що даний дорадчий орган складається виключно з керівних працівників прокуратури Тернопільської області. Позивачка на засідання комісії не викликалася, її кваліфікаційний рівень не досліджувався, а висновок щодо рекомендації прокурору області звільнити ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури зроблений комісією на підставі пропозиції керівника структурного підрозділу та заступників прокурора області. Тобто висновок про відсутність у позивачки переваг фактично зроблений не комісією, а керівними працівниками прокуратури області заступниками прокурора та керівником структурного підрозділу, де працювала вона. Тому посилання представників відповідача на висновок зазначеної комісії щодо відсутності у позивачки переважного права на залишення на роботі є безпідставним.

Між тим, колегія суддів не приходить до висновку про відсутність у позивачки переважного права на залишення на роботі перед іншими працівниками.

Зі справи видно, що у відділі організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Тернопільської області, крім позивачки, підлягали скороченню інші посади прокурорів відділу, які займали ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Відповідач з посади та з органів прокуратури звільнив лише позивачку, надавши переваги на залишення на роботі ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та призначивши їх на інші посади.

Разом з тим, як видно з поданих відповідачем матеріалів, ОСОБА_7 в органах прокуратури працює з березня 2012 року, має класний чин юрист 2 класу, не має дисциплінарних стягнень. ОСОБА_5 в органах прокуратури працює з липня 2012 року, також є юристом 2 класу, не має дисциплінарних стягнень. ОСОБА_8 в органах прокуратури працює з серпня 2007 року, має класний чин юриста 1 класу, не має дисциплінарних стягнень.

Позивачка в органах прокуратури працювала з березня 2004 року, має дві вищих освіти, класний чин молодшого радника юстиції, за час роботи не мала дисциплінарних стягнень.

Відповідно до п.3 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, затвердженого постановою Верховної ради України від 6 листопада 1991 року N 1795-XII, присвоєння класного чину провадиться в послідовному порядку з урахуванням ділових і особистих якостей працівника відповідно до посади, яку він займає, та стажу роботи. Отже, ділові та особисті якості прокурорського працівника, також характеризують його і з точки зору його кваліфікаційного рівня.

Відповідач та суд першої інстанції не звернули уваги на те, що позивачка порівняно з зазначеними особами мала вищий класний чин, в зв'язку з чим за діловими, особистими якостями, рівнем кваліфікації, мала переваги на залишенні на роботі в органах прокуратури.

Крім того, за рахунок додатково введеної штатної одиниці прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадян та держави в суді у вересні 2015 року була трудовлаштована ОСОБА_9, яка до прийняття наказу Генерального прокурора від 15.07.2015 року № 55ш працювала прокурором відділу представництва інтересів громадян і держави в судах.

ОСОБА_9 в органах прокуратури працює з квітня 2006 року, юрист першого класу, дисциплінарних стягнень не має, проте переваг на залишення на роботі перед позивачкою також не має.

З копії наказу прокурора Тернопільської області від 8.09.2015 року № 869-к видно, що ОСОБА_9 призначена на посаду прокурора відділу представництва при виконанні судових рішень саме як на вакантну. Відповідач цієї вакантної посади позивачці у вересні 2015 року не запропонував.

Далі, як доводить ОСОБА_1, 22.07.2015 року вона подала у кадрову службу рапорт про призначення її на новостворену посаду прокурора відділу організації позовної роботи прокуратури області. Проте, дану обставину заперечує керівник зазначеної служби як зацікавлена в справі особа. Однак цю обставину підтвердив допитаний в суді свідок ОСОБА_10, пояснення якого неналежно оцінені судом першої інстанції. Доводи представника кадрової служби щодо обов'язку подати рапорт саме прокурору області чи його заступнику є не переконливими, оскільки як позивачка, так і свідок пояснили, що поданий рапорт було прийнято саме кадровою службою, яка не вжила заходів для вручення його за належністю та не дала відповіді його автору. Між тим, як видно з довідки прокуратури Тернопільської області (а.с.130-132) станом на час повідомлення працівників про вивільнення (на 20.07.2015 року) посада, на яку претендувала позивачка в поданому рапорті, була вакантною.

Факт подання рапорту від 22.07.2015 року про переведення на вакантну посаду прокурора новоствореного відділу організації позовної роботи позивачка підтвердила в скарзі Генеральному прокурору України від 8.09.2015 року.

Аналіз викладеного свідчить про те, що відповідач, ліквідувавши структуру, в якій працювала позивачка, та запровадивши нову з аналогічними функціями з скороченим штатом прокурорів, не виконав вимог законодавства щодо порядку вивільнення працівників, пропонування іншої роботи, переважного права позивачки на залишення на роботі, в зв'язку з чим звільнення ОСОБА_1 з посади є неправомірним.

З цих підстав підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки щодо визнання протиправними дій відповідача, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Позовна вимога щодо скасування запису про звільнення в трудовій книжці є безпідставною, оскільки скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на посаді тягне за собою безумовний обов'язок відповідача внести відповідні зміни в трудову книжку.

З наданої суду довідки відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Тернопільської області від 19.05.2016 року № 18/85 вих.16 видно, що середньоденний заробіток позивачки, визначений на підставі Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року, становить 386,78 грн. Тому оплата за час вимушеного прогулу позивачки за період з 10.02.2016 року по 26.05.2016 року складає 31715,96 грн. (386,78 грн. х 82 дні вимушеного прогулу). За мінусом отриманої позивачкою суми вихідної допомоги 8122,38 грн. сума стягнення за вимушений прогул складає 23593,58 грн. Сума податку та загально- обов'язкових платежів до бюджету підлягає стягненню при виплаті в процесі виконання судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував фактичні обставини справи, неналежно оцінив докази, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 року у справі №819/294/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії прокуратури Тернопільської області щодо організації та безпідставного звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу та з органів прокуратури.

Скасувати як протиправний наказ прокурора Тернопільської області від 10 лютого 2016 року №96-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Тернопільської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 23593,58 грн. ( двадцять три тисячі п'ятсот дев'яносто три гривні п'ятдесят вісім копійок) середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова в частині поновлення на публічній службі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

М.П. Кушнерик

Повний текст постанови

виготовлено 10.06.2016