Справа № 805/5045/15-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Голошивець І. О.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року справа №805/5045/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Томах О.О., за участю позивача - ОСОБА_2, представника першого відповідача - Цирі С.М., діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року у справі № 805/5045/15-а за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року, ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дії управління щодо звільнення позивача з посади спеціаліста 2 категорії Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції; скасування наказу № 2398/1 від 05 жовтня 2015 року Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо звільнення позивача з посади спеціаліста 2 категорії Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 05 жовтня 2015 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 Кодексу законів про працю; поновлення позивача на посаді спеціаліста 2 категорії Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області; зобов'язання Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийняти рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заповнити належним чином трудову книжку позивача у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (а.с. 3-9).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2015 року виключено Відділ державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зі складу третіх осіб по справі та залучено його в якості співвідповідача (а.с. 49).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року у справі №805/5045/15-а адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в частині звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції. Скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №2398/1 від 05 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції 05 жовтня 2015 року за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції з 06 жовтня 2015 року. Зобов'язано Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7775,53 грн. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 181-188).

Не погодившись із судовим рішенням, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в обґрунтування якої посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд не беручи до уваги положення ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України фактично встановив новий порядок звільнення працівників відділів державної виконавчої служби, що не відповідає положенням законодавства України.

При цьому апелянтом зазначено, що позивачу необхідно було звернутися саме до першого відповідача з заявою про звільнення, як до власника (уповноваженого органу) у спірних правовідносинах, який має право звільнити позивача з займаної посади.

Крім того, апелянтом зазначено на нехтування судом положень п.1 ч. 1 ст. 1 Кодексу законів про працю в частині визнання права працівника вимагати припинення трудового договору за згодою сторін у строк встановлений працівником, а у випадку не прийняття такого рішення власником, - не виконувати роботу згідно трудового законодавства.

Окрім того, управління зазначило, що суд, мотивуючи своє рішення, посилався на положення Закону України «Про державну службу» від 17 листопада 2011 року № 4050-VI, який не був введений в дію і не діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Апелянтом зазначено, що судом першої інстанції в постанові не визначено у чому саме полягає протиправність дій першого відповідача, а управління при звільненні позивача за п. 4ст. 40 Кодексу законів про працю діяло правомірно, при цьому, управління здійснило всі необхідні дії, які передували звільненню (складання актів відсутності на робочому місці, запити до лікарняних установ, телефонні дзвінки позивачу).

Вважає рішення суду щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області середнього заробітку за час вимушеного прогулу необґрунтованим, оскільки положення ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю щодо виплати при поновлення на посаді середнього заробітку не можуть бути застосовані до позивача, враховуючи те, що позивач після закінчення строку находження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не бажала і не виходила на роботу за своїм бажанням, що суперечить вимогам вищевказаної статті.

У зв'язку із вищевказаним управління просило суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 231-237).

08 червня 2016 року до канцелярії суду позивачем надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін (а.с. 250-251).

У судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та запереченнях на апеляційну скаргу, вказала, що постанова суду першої інстанції прийнята на підставі вимог чинного законодавства та є такою, що підлягає залишенню без змін.

Представник першого відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Представник другого відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника першого відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 16 грудня 2010 року перебувала на посаді спеціаліста 2 категорії Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції (а.с.14-19).

ОСОБА_2 до 12 червня 2015 року знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку

19 травня 2015 року ОСОБА_2 на ім'я начальника Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області складено заяву про її звільнення з займаної посади за згодою сторін з 12 червня 2015 року на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України. Вказана заява направлена позивачем поштою та отримана Відділом державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції 21 травня 2015 року (а.с. 20-21).

Не отримавши відповідь на зазначену заяву позивач 30 липня 2015 року звернулась із заявою на ім'я начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області стосовно надання обґрунтованої відповіді про результат розгляду її заяви про звільнення від 12 червня 2015 року.

Разом із вказаною заявою позивачем до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області надано трудову книжку для належного заповнення. Зазначена заява отримана Головним управління юстиції у Донецькій області 04 серпня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Зазначена заява прийнята та зареєстрована управлінні за №5-7-1036 від 05 серпня 2015 року (а.с. 22-24, 104).

04 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою щодо прийняття рішення за наслідком поданої на ім'я начальника Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції заяви від 12 червня 2015 року із наданням копії вказаної заяви, паспорту та картки платника податків. Вказана заява отримана Головним управлінням юстиції Донецької області 07 серпня 2015 року, про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, та зареєстрована за номером №5-7-1057 (а.с. 26-27, 106).

Листом № 5-7-1036 від 13 серпня 2015 року Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області повідомлено позивача про результат розгляду заяви від 30 липня 2015 року та роз'яснено, що суб'єктом звільнення державних службовців Красноармійського міськрайонного управління юстиції є начальник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Також, в даному листі відповідачем зазначено, що оскільки ОСОБА_2 не дотримано встановлених вимог, її заяву про звільнення залишено без розгляду (а.с. 25, 103).

04 вересня 2015 року Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області листом № 5-7-1057, наданим за наслідком розгляду заяви ОСОБА_2 від 04 серпня 2015 року, повідомлено позивача про те, що її заява від 04 серпня 2015 року залишена без розгляду через надання 13 серпня 2015 року відповіді на аналогічну за змістом заяву від 30 липня 2015 року (а.с. 28, 105).

05 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою з проханням надати їй письмову відповідь на її заяву від 04 серпня 2015 року. Вказана заява отримана управлінням 10 вересня 2015 року, про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення, та зареєстрована за номером №5-7-1193 від 11 вересня 2015 року (а.с. 29-32, 109-111).

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області листом № 5-7-1193 від 15 вересня 2015 року повідомило ОСОБА_2, що її запит від 05 вересня 2015 розглянуто. Крім того, відповідачем вказано, що заява ОСОБА_4 про звільнення її з посади не відповідає вимогам, у зв'язку з чим її залишено без розгляду. Для належного звільнення ОСОБА_5 вказано на необхідність написання заяви про звільнення на ім'я начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 33, 108).

Того ж дня начальник Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Кудрінський М.С. звернувся до в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із поданням про звільнення з посади ОСОБА_2 за прогули без поважних причин згідно ст. 40 КЗпП України (а.с. 70) із наданням письмових пояснень щодо його несвоєчасної подачі.

З урахування зазначеного подання ,Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області листом № 5-7-1193 від 15 вересня 2015 року повідомила позивача, якщо не буде подана заява про звільнення за встановленими стандартами, вони будуть вимушені застосувати вимоги ч.4 ст.40 КЗпП України.

03 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про звільнення, в якій просила звільнити її з займаної посади за згодою сторін з 03 жовтня 2015 року. Дана заява була отримана адресатом 08 жовтня 2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.34-35).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 05 жовтня 2015 року № 2398/1 спеціаліста ІІ категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 звільнено з займаної посади 05 жовтня 2015 року, за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.13, 158).

Листом № 5312-5 від 27 жовтня 2015 року Управлінням кадрової роботи та держаної служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 03 жовтня 2015 року направлено відповідь, в якій зазначено, що вона не подавала заяву про звільнення з посади спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції за встановленими стандартами, у зв'язку з чим Головне управління реалізувало документи відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції стосовно звільнення позивача згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.12).

Спірним питанням у справі, є правомірність прийняття Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області наказу від 05 жовтня 2015 року № 2398/1 про звільнення спеціаліста ІІ категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, з 05 жовтня 2015 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно звільнено позивача із займаю посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки нею вчасно була подана її заява про звільнення на підставі ст. 36 Кодексу законів про працю України, відтак її наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позовні вимоги про поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про заповнення належним чином трудової книжки позивача, суд першої інстанції відмовляючи у задоволені цієї частини вимог виходив з того, що це є виключною компетенцією власника/уповноваженого органу, а відтак суд не може підміняти собою суб'єкт владних повноважень при виконанні ним своїх функцій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна службу є державною.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723). Згідно зі ст.ст. 9 і 30 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, Положенням про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення), міськрайонний, міжрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 10 квітня 2012 року № 549/5, спеціальними законами (Законом України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР) в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 6 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) підставою припинення державної служби є ініціатива державного службовця (стаття 40 цього Закону)

Відповідно до ст. 40 цього Закону підставою для припинення державної служби за ініціативою державного службовця, крім випадків, передбачених законодавством про працю, є також неможливість виконання державним службовцем службових обов'язків та проходження державної служби у зв'язку з:

1) призначенням державного службовця на політичну посаду;

2) наявністю перешкод у реалізації прав, наданих державному службовцю цим Законом, або встановленням факту порушення таких прав.

З цих підстав суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця з посади державної служби у строк, зазначений у його заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 19 травня 2015 року (під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) звернулась до Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області із заявою про її звільнення з займаної посади за згодою сторін з 12 червня 2015 року на підставі ст. 36 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до ст. 21 Кодексу Законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У розумінні наведених статей Кодексу Законів про працю України, попередження про намір розірвати трудовий договір спрямовується до власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, підстави припинення трудового договору підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 1 Положення № 549/5 встановлено, що районний, районний у місті, міський (міста обласного значення), міськрайонний, міжрайонний відділ державної виконавчої служби (далі - Відділ) є структурним підрозділом районного, районного у місті, міського (міста обласного значення), міськрайонного, міжрайонного управління юстиції (далі - управління юстиції), що забезпечує реалізацію повноважень Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України).

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про державну виконавчу службу" заступник начальника районного, районного в місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного відділу державної виконавчої служби, головний державний виконавець, старший державний виконавець, державний виконавець та інші працівники таких відділів призначаються на посаду та звільняються з посади начальником Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі за поданням заступника начальника районного, районного у місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби, погодженим із заступником начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі - начальником управління державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 9.3 Положення № 549/5 начальник відділу вносить начальнику Головного управління юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі подання, погоджене начальником Управління державної виконавчої служби, щодо призначення на посади та звільнення з посад державних виконавців та інших працівників Відділу.

Згідно з абз. 2 п. 11 вказаного Положення, державні виконавці, інші працівники Відділу призначаються на посади та звільняються з посад начальником Головного управління юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за поданням начальника Відділу, погодженим начальником Управління державної виконавчої служби.

Відповідно до п.п. 11.11 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5, начальник Головного територіального управління юстиції призначає на посади та звільняє з посад державних службовців, службовців і робітників Головного територіального управління юстиції та за поданням начальників районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції - державних службовців відповідних управлінь юстиції, крім випадків, визначених законодавством.

Відтак, виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звільнення працівників відділу ДВС здійснюється начальником відповідного Головного управління юстиції за поданням начальника відділу ДВС, погодженого із начальником Управління державної виконавчої служби, втім, не безпосередньо за заявою працівника відділу ДВС.

Відтак, посилання відповідача на те, що заява про звільнення спрямована позивачем невповноваженому на її звільнення суб'єкту є необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відділ ДВС залишаючи без розгляду заяву позивача про її звільнення діяв неправомірно, оскільки на підставі такої заяви начальником відділу мало бути направлене начальнику Головного територіального управління юстиції у Донецької області погоджене із начальником Управління ДВС подання про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади.

Щодо посилання апелянта на правомірність звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Статтею 147 Кодексу законів про працю України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як вбачається з ч. 1 ст. 147-1 Кодексу законів про працю України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно до статті 148 Кодексу законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначений наступний порядок застосування дисциплінарних стягнень.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Аналізуючи встановлені обставини та приведені норми трудового законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку що наказ про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем був виявлений проступок з боку позивача у вигляді прогулу ще 12 червня 2015 року, при цьому позивач не виходила на роботу протягом червня - жовтня 2015 року (про що свідчать табеля обліку використання робочого часу за червень, липень,серпень, вересень, жовтень 2015 року (а.с. 126-130), тобто наявні докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність робітника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Відділом державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області починаючи з липня 2015 року складено наступні акти про відсутність позивача на робочому місці:

- Акт № 1 від 27 липня 2015 року про відсутність позивача на робочому місці з 08:00 год. до 17:00 год. протягом 30 робочих днів з 15 червня 2015 року по 24 липня 2015 року (а.с.63).

- Акт № 2 від 04 вересня 2015 року про відсутність на робочому місці з 08:00 год. до 17:00 год. протягом 18 робочих днів з 11 серпня 2015 року по 04 вересня 2015 року (а.с.64).

- Акт № 3 від 09 вересня 2015 рокупро відсутність позивача на робочому місці з 08:00 год. до 17:00 год. протягом 3 робочих днів з (а.с.65).

- Акти № 4 від 10 вересня 2015 року; № 5 від 11 вересня 2015 року; № 6 від 14 вересня 2015 року; № 7 від 15 вересня 2015 року про відсутність на на робочому місці з 08:00 год. до 17:00 год. протягом 1 робочого дня відповідно до кожного акту (а.с.66-69).

В матеріалах справи відсутні докази отримання пояснень від порушника трудової дисципліни або зажадання отримання таких пояснень.

Також, відповідачами до суду не надано доказів щодо здійснення виходу до місця проживання позивача з метою вирішення питання щодо відсутності її на службі, доказів направлення запитів до медичних установ тощо, тоді як відповідачі зазначають про здійснення вказаних заходів.

Зазначені обставини дають змогу вважати, що відповідачем були проігноровані вимоги трудового законодавства щодо встановлення наявності або відсутності поважних причин у позивача при скоєнні проступку. А спірний наказ прийнято 05 жовтня 2015 року, тобто пізніше одного місяця з дня його виявлення, що свідчить про відсутність у відповідача бажання діяти при таких обставинах із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Окрім того, медичними довідками підтверджується факт знаходження позивача в стані вагітності на час видання наказу про її звільнення( а.с.79-80).

Таким чином, колегія суддів вважає, що Відділом державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області був порушений порядок застосування дисциплінарного стягнення та строк його застосування.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Враховуючи вищевикладене, та відсутність в наказі даних що чітко зазначають за які дії та за який час прогулів без поважних причин приймалось рішення про звільнення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний наказ про звільнення позивач є таким, що підлягає скасуванню, а позивача необхідно поновити на займаній посаді.

Щодо посилання апелянта на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Оскільки судом встановлено, що позивача звільнено безпідставно, наказ про звільнення є таким, що підлягає скасуванню, а позивача необхідно поновити на займаній посаді, а вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від вищевказаних, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

А посилання апелянта, що положення ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до позивача, враховуючи те, що позивач після закінчення строку находження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не бажала і не виходила на роботу за своїм бажанням, що суперечить вимогам вищевказаної статті, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги у зв'язку з їх необґрунтованістю та суперечністю з нормами чинного законодавства.

Крім того, суд критично оцінює посилання позивача на те, що суд першої інстанції при прийнятті спірного рішення використовував положення не діючого на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про державну службу» № 4050-VI, оскільки цей закон прийнято 17 листопада 2011 року та він є чинним на даний час, при цьому позивача звільнено з займаної посади виключно на підставі положень Кодексу Законів про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного та з урахуванням положення ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Щодо відстрочення сплати судового збору відповідачу при поданні апеляційної скарги суд зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 187 Кодексу адміністративного судочинства України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт до апеляційної скарги не долучив платіжне доручення про сплату судового збору на оскарження постанови суду першої інстанції, а його сплату було відстрочено до ухвалення рішення по суті ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 4 Законом України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі 1 218,00 грн.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами встановлюється ставка судового збору у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (п.п.2).

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачем у позовній заяві заявлені вимоги немайнового характеру.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (п.п. 1.2).

Оскільки, при поданні адміністративного позову немайнового характеру сплаті підлягає ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тому апелянту необхідно сплатити - 535,32 грн (1218,00*0,4*110%) та належним чином це підтвердити.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду підлягає сплаті за наступними реквізитами: отримувач коштів - Краматор.УК/м. Краматорськ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37944338, рахунок отримувача - 1059, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Донецькій області, код банку отримувача (МФО) - 834016, код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області судовий збір подачу апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду на постанову суду першої інстанції у розмірі 535,92 грн. за вищевказаними реквізитами.

З огляду на вищезазначене та керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року у справі № 805/5045/15-а за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області судовий збір подачу апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду на постанову суду першої інстанції у розмірі 535,92 грн. (п'ятсот тридцять п'ять гривень 92 копійки) за наступними реквізитами: отримувач коштів - Краматор.УК/м. Краматорськ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37944338, рахунок отримувача - 1059, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Донецькій області, код банку отримувача (МФО) - 834016, код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Вступну та резолютивну частини ухвали прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 08 червня 2016 року.

Повний текст ухвали виготовлено 10 червня 2016 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова