Справа № 804/15258/15
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді судді судді ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, ОСОБА_5 внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, ОСОБА_5 внутрішніх справ України про скасування наказу, в якому позивач, з урахуванням зміни (уточнень) позовних вимог, просить:
- скасувати наказ Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці від 21.08.2015 року № 80 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 з посади слідчого слідчого відділу Управління МВС України на Придніпровській залізниці;
- зобовязати відповідача ОСОБА_5 внутрішніх справ України поновити ОСОБА_4 на службі в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділу Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці;
- стягнути з Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- зобовязати Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці відшкодувати ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що проходила службу в ОВС з 2007 по 2015 pоки. Наказом №80 о/с від 21 серпня 2015 року голови комісії з ліквідації лінійного відділу міліції УМВС України на Придніпровській залізниці її на підставі п.64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів МВС з 31 серпня 2015 року у запас з постановкою на військовий облік.
Таким чином, позивач вважає, що вказаний наказ було винесено неправомірно, він є незаконним та підлягає обов'язковому скасуванню, оскільки на момент видання спірного наказу, тобто 21.08.2015 року, вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсізі, просила позов задовольнити, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності у порядку письмового провадження.
Представники відповідачів у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Представник відповідача-1 надав суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що з дня опублікування Закону України Про Національну поліцію всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники ОСОБА_5 внутрішніх справ України, його територіальні органи, заклади та установи вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Перебування працівників на лікарняному або у відпустці не перешкоджає їх звільненню зі служби в органах внутрішніх справ (згідно п.111 розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію). Крім того, зазначив, що позивач була належним чином попереджена про вивільнення через скорочення штатів. Позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди є безпідставними, адже не підтверджуються будь-якими письмовими доказами.
Представник відповідача-2 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, будь-яких пояснень чи заперечень проти позову не надавав.
Частиною 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, в письмовому провадженні.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 06 серпня 2007 року ОСОБА_4 проходила службу на різних посадах в органах внутрішніх справ ОСОБА_5 внутрішніх справ України, а з 12 грудня 2013 року на посаді слідчого слідчого відділу УМВС України на Придніпровській залізниці (наказ начальника УМВС України на Придніпровській залізниці №128 о/с від 13.12.2013 року).
Починаючи з 20 листопада 2014 року ОСОБА_4 підставі ст. 18 Закону України «Про відпустки» було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Факт народження дитини підтверджується копією свідоцтва про народження від 16 вересня 2014 року серії І-ВЛ № 376310, виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.
Згідно наказу Голови комісії з ліквідації - т.в.о. начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці № 80 о/с від 21.08.2015 року, винесеного на підставі наказів МВС від 08.06.2015 року № 664, від 22.06.2015 року № 741, наказу УМВС від 30.06.2015 року № 138, позивача звільнено у запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів), відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Проте, оцінюючи правомірність дій відповідача щодо винесення оскаржуваного наказу, колегія суддів приходить до висновку про порушення останнім вимог законодавства при його прийнятті, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10.12.1971 р. (далі КЗпП України) останній регулює трудові відносини всіх працівників.
Підпунктом «є» п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114), визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням відпустки. Крім того, п. 61 Положення № 114 встановлено, що додаткові і соціальні відпустки особам рядового начальницького складу надаються відповідно до законодавства.
Відповідно до п. 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи позивач, на момент видання спірного наказу знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Розділом IV Положення №144 зазначено умови призначення на посади, переміщення та просування по службі осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі передбачена можливість переміщення цих осіб по службі при скороченні штатів, але значення терміну "скорочення штатів" не розкрито, у зв'язку із чим при встановленні наявності такого скорочення і правомірності його проведення необхідно керуватися нормами трудового законодавства.
Підпунктом «г» п. 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Процедура звільнення зі служби через скорочення штатів Положенням детально не визначена.
Оскільки спеціальним нормативним актом не можуть бути звужені права працівника, порівняно із правами, передбаченими КЗпП України, в частині процедури звільнення працівника з підстав скорочення штату підлягають застосуванню норми КЗпП України.
Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.
Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
З викладеного вбачається, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров'я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.
Судом встановлено, що пропозиції щодо подальшого працевлаштування позивача від керівництва Управління МВС України на Придніпровській залізниці та МВС України не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
У зв'язку з цим, суд при розгляді цієї справи, виходить з необхідності визначення обґрунтованості дій суб'єкта владних повноважень щодо прийнятих ним рішень у поєднанні з метою видання наказів щодо наданих на це повноважень, зокрема щодо питання чи дійсно мало місце ліквідація органу, чи його реорганізація пов'язана зі зміною в організації виробництва і праці, функцій цього органу, скорочення чисельності або штату працівників (згідно Постанови Верховного Суду України від 4 березня 2014 року у справі № 21-8а14).
Згідно наказу МВС України №741 від 22.06.2015 року Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції прийнято рішення про ліквідацію УМВС України на Придніпровській залізниці та скорочено всі посади.
При цьому, судом встановлено, що фактично у даному випадку мала місце реорганізація установи, оскільки, від виконання правоохороної функцій ліквідованого органу УМВС України на Придніпровській залізниці держава фактично не відмовилась, здійснюючи її через інші органи в структурі ОСОБА_5 внутрішніх справ України.
Однак, позивачу, не зважаючи на те, що на той час остання знаходилась у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, не було запропоновано іншу роботу, яка відповідає її кваліфікації.
Колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідача стосовно того, що 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про національну поліцію» прикінцевими та перехідними положеннями якого, зокрема передбачено, повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з їх подальшою ліквідацією, а тому вимога позивача щодо її поновлення на посаді в ОВС не може бути виконана жодним з відповідачів, оскільки встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Дане зобов'язання відповідачем виконано не було, у звязку з чим трудові гарантії позивача були порушені.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012р. у справі № 21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 було звільнено із органів внутрішніх справ із порушенням чинного законодавства.
У зв'язку з цим протиправний наказ про звільнення має бути скасований, а на МВС України, враховуючи ліквідацію Управління МВС України на Придніпровській залізниці, має бути покладено обов'язок поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов у частині вимог про скасування спірного наказу та поновлення позивача на службі є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.
Розглядаючи справу в частині вимоги адміністративного позову про стягнення з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Отже, враховуючи те, що позивач на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та заробітна плата їй не нараховувалась починаючи з грудня 2014 року, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку не стягується.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, то колегія суддів зазначає, що згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом вимог п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про погіршення стану її здоров'я, не наведено мотивів визначеної у розмірі 5 000,00 грн. моральної шкоди, з огляду на що, не доведено факту заподіяння моральної шкоди.
У звязку з чим, у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно також відмовити повністю.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд, згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, ОСОБА_5 внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Виходячи з того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
Також, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді.
Керуючись ст. ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління ОСОБА_5 внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, ОСОБА_5 внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Комісії з ліквідації лінійного відділу на станції Дніпропетровськ УМВС України на Придніпровській залізниці від 21 серпня 2015 року № 80 о/с «по особовому складу» в частині звільнення в запас з постановкою на військовий облік за п. 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 з 31 серпня 2015 року.
Зобов'язати ОСОБА_5 внутрішніх справ України поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 на службі в органах ОСОБА_5 внутрішніх справ України з 31 серпня 2015 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_5 внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Звернути постанову суду до негайного виконання в частині поновлення на службі.
Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Відповідно до ст.186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3