Справа № 2-а-506/08
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 р. Справа № 2-а-506/08
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2008р. по справі № 2-а-506/08

за позовом ОСОБА_2

до Харківської міської ради

про скасування акту,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просила скасувати Державний акт про право приватної власності на землю №1364 від 22 вересня 1997 року, серії ХР-35-01-029195, виданий ОСОБА_1.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2008 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для скасування судового рішення посилається на його незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність, а також вважає, що судом неповно з'ясовано не всі обставини, що мають значення для вирішення справи і порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 07.06.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги позивача у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням сесії Харківської міської ради № 166/8 від 20.06.2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієтовно 815,0 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по пров. ІІ Ягідному, 7.

Під час отримання технічного завдання на виконання робіт по складання проекту землеустрою позивачу стало відомо, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів № 753 від 10.09.1997 року та останній видано Державний акт на право приватної власності на землю № 1364 від 22.09.1997 року, серії ХР-35-01-029195.

Крім того, в мотивувальній частині постанови судом першої інстанції з посиланням на ствердження позивача зазначено, що ОСОБА_1 померла, спадкоємці відсутні, в подальшому спірна земельна ділянка іншим особам не передавалась.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що формальна наявність Державного акту про право приватної власності на землю №1364 від 22 вересня 1997 року, серії ХР-35-01-029195, виданого на ім'я ОСОБА_1 перешкоджає позивачу реалізувати своє право отримання спірної ділянки у власність.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі, а також невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Таким чином, відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, навіть якщо цей акт прийнятий з порушенням закону.

Верховний Суд України, аналізуючи положення статті 6, а також частини другої статті 171 КАС України, у постанові від 24 лютого2015 року №21-34а15 зазначив, що суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Правові акти індивідуальної дії породжують права і обов'язки тільки у тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

У зав'язку з цим Верховний Суд України дійшов висновку, що відсутність у будь-кого прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії не породжує і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, оскільки не стосуються його безпосередньо.

Позивач оскаржує Державний акт про право приватної власності на землю №1364 від 22 вересня 1997 року, серії ХР-35-01-029195, виданий ОСОБА_1.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у обраний спосіб за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача оспорюваним актом, оскільки відповідно до приписів частини першої статті 2 КАС України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 3 ст. 2 КАС України).

При цьому Пленум Вищого адміністративного суду України у Постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки, з урахуванням вимог ст..2 КАС України, оскарженому рішенню.

Таким чином, враховуючи те, що Державний акт про право приватної власності на землю №1364 від 22 вересня 1997 року, серії ХР-35-01-029195, виданий ОСОБА_1 жодним чином не порушує законних прав, свобод та інтересів позивача, у зв'язку із чим підстав для задоволення позовних вимог у суду першої інстанції не було.

Крім того, судом першої інстанції факт смерті ОСОБА_1 встановлено на підставі свідчень позивача. При цьому жодних доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_1М судом першої інстанції витребувано не було.

В той же час матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, постановляючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не встановлено, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом наведеної статті рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Разом з цим, ухвалюючи рішення, судам необхідно дотримуватися вимог статей 163, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими постанова та ухвала складаються, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, чи ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заявленого позову з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2008р. по справі № 2-а-506/08 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Харківської міської ради про скасування акту відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови виготовлений 13.06.2016 р.