Справа № 810/949/16
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 року 810/949/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Гай А.В.;

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся суду з позовом в порядку оскарження ППР від 01.3.2015 р. №82229/1-17, яким йому було визначено грошове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 12500,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує безпідставністю висновків контролюючого органу щодо наявного у нього обов'язку зі сплати цього виду платежу.

У призначений для розгляду справи час у судове засідання з'явився представник позивача. Позивач та представник відповідача, повідомлені належним чином про дату та місце розгляду справи у судове засіданні не прибули, про дату та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, 17.05.2016 р., представником відповідача через канцелярію суду були подані письмові заперечення, в яких останній заявив про повне невизнання позовних вимог, а 31.05.2016 р., клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача вимоги поданої заяви повністю підтримав, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у її мотивувальній частині.

Відповідно до положень ч.4 ст.128 КАСУ суд здійснив розгляд даної справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі, встановивши фактичні обставини у співставленні їх з нормами чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке:

01.03.2015 р., Ірпінською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було винесене податкове повідомлення-рішення №82229/1-17, яким ОСОБА_2 нараховано транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 12 500, 00 грн.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суму податку було визначено на підставі п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України, а саме: сплата транспортного збору з власників легкових автомобілів з обємом циліндрів двигуна понад 3000 см. куб. за 2015 рік, автомобіль «Honda Crosstour», 2011 року випуску (реєстрація 07.07.2015 p.)

Надаючи правової оцінки відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке:

згідно положень статті 71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Щодо обєктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий обєкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Підпунктом 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПКУ встановлено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є обєктами оподаткування.

Згідно п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року, - п.п. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 ПКУ.

Постановою Верховного Суду України №21-94а/13 від 16.04.2013 року визначено, що календарний рік це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів. Річний обсяг повинен обчислюватися за календарний рік, а не за будь-які 12 місяців за вибором податкового органу.

Як свідчать докази у справі, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 198102, автомобіль «Honda Crosstour», рік випуску 2011 р., був зареєстрований за позивачем 07.07.2015 р.

Норма, якою було закріплено порядок нарахування та сплати транспортного податку, введена в дію Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи". Прикінцевими положеннями вказаного закону передбачено строк набрання ним чинності з 1 січня 2015 року.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що помякшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Вказана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі № 1 -7/99.

Згідно рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 р. справа Кечко проти України (Заява № 63134/00) для застосування нормативно-правового акта до правовідносин, які виникли до його введення в дію необхідна наявність в даному нормативно-правовому акті ретроактивних положень. В Законі України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" відсутні ретроактивні положення, які вказують на застосування даного закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, тому контролюючим органом неправомірно застосовано до позивача норми Податкового кодексу України для нарахування транспортного податку.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПКУ, податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі стабільності - згідно якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Зазначений принцип визнано законодавцем однією з основних засад податкової політики держави. Закріплений у положеннях ПКУ, процитований принцип є елементом правового регулювання. Платники податків, ураховуючи принцип стабільності, мають право на незмінність режиму оподаткування, елементів податків, які ними сплачуються, протягом бюджетного року, як результат - на визначеність умов здійснення ними тієї чи іншої оподатковуваної діяльності чи діяльності, пов'язаної з виникненням об'єкта оподаткування. Зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що оскільки Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно з яким з 01 січня 2015 року введено в дію «Транспортний податок», прийнятий 28 грудня 2014 року, тобто після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року. В іншому випадку, застосування контролюючим органом положень вказаного Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» у 2015 році при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення не відповідає положенням статті 58 Конституції України.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона-відповідач, не дотрималась вимоги закону про захист охоронюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його рішення, як субєкта владних повноважень, що є неправомірним, підлягає скасуванню.

Суд також звертає увагу, що обрана правова позиція по вказаній справі співпадає з позицією КААС, що викладена у постановах від 15.12.2015 р. №826/17506/15 (ЄДРСР №54393095) та від 16.12.2015 у справі №826/14790/15 (ЄДРСР №54359221).

Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання податкового повідомлення-рішення 01.03.2015 р. №82229/1-17 протиправним, з огляду на те, що після скасування оспорюваного рішення порушені права позивача будуть повністю відновлені.

Щодо вимог позовної заяви про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асігнувань Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області сплачених ним витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., суд зазначає таке:

право на юридичну допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

З викладеного слідує, що на відміну від Господарського процесу витрати на правову допомогу у Цивільному процесі відшкодовуються не тільки у випадку надання такої допомоги адвокатом, а і у випадку якщо правову допомогу надавала особа яка є фахівцем у галузі права.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України та ст.94 КАСУ, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2 ст.84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Таким законом є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 р. №4191-VI, де в ст.1 Закону зазначено, що «розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах- субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». Визначення окремим процесуальним діям наведеним у вищевказаному Законі за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав ВССУ у своїй постанові №10 від 17.10.14 р. Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім того, ст. 56 ЦПК України передбачений спеціальний порядок допуску особи яка надає правову допомогу, що полягає у наступному.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у якості доказу оплати правової допомоги надано ксерокопію квитанції №15275381 від 15.03.2016 р. про сплату 2000 грн.

Суд зважає на те, що у якості доказу оплати надано лише засвідчену неналежним чином ксерокопію квитанції, що у розумінні КАСУ не є доказ.

Відповідно до ч.1 ст.79 КАСУ письмовими доказами є документи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно положень ч.4 ст.79 КАСУ оригінали письмових доказів, що є у справі, повертаються судом після їх дослідження, або після набрання законної сили судовим рішенням у справі. За приписами ч.1 ст.71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги (заперечення). Отже позивач повинен був довести належними доказами (наданням оригіналу документу про сплату витрат на правову допомогу) факт оплати правової допомоги. Оскільки такі вимоги позивача його представником у судовому засіданні не доведені належними доказами, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги в цій частині.

Крім того, відповідно до п. 11 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 р.№ 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК.

Особа ОСОБА_1 фактично приймав участь при розгляді даної справи в якості представника позивача, вартість послуг якого відповідно до чинного законодавства не можуть бути стягнені з другої сторони у справі.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення на його користь 2000 грн. судових витрат задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення №82229/1-17 від 01.03.2015 р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 551,21 (п'ятьсот п'ятдесят одну) грн. 21 коп.

У задоволенні решти позовних вимог,- відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 03 червня 2016 р.