Справа № 200/17117/13-а
Суддя: Шевцова Т. В.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/200/51/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.

при секретарі Южаковій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним адміністративним позовом до відповідача, неодноразово уточнивши який просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №806 від 21 травня 1998 року про видачу Державного акту серії ДП Д № 006478 від 26 червня 1998 року на право приватної власності на земельну ділянку під домоволодіння №54 по вул. Апостолівська у м.Дніпропетровську на імя ОСОБА_3Д та анулювати державний акт серії ДП Д № 006478 від 26 червня 1998 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.0687 га, розташовану на території Самарського району м. Дніпропетровська вул. Апостолівська №54 на імя ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що підчас слухання в Самарському районному суді м. Дніпропетровська цивільної справи №206/3612/13ц за її позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0687 га по вул.Апостолівська № 54 у м. Дніпропетровську, представник Дніпропетровської міської ради ОСОБА_4 дав пояснення, що скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0687 га по вул. Апостолівська № 54 ум. Дніпропетровську, виданого в 1998 році на імя ОСОБА_3, неможливо без скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, на підставі якого видавався цей акт. У звязку з цим нею подавалось клопотання про витребування рішення виконавчого комітету із Дніпропетровської міської ради, яке було залишено без задоволення. Враховуючи, що про дане рішення виконкому Дніпропетровської міської ради стосовно оформлення і видачі акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0687 га по вул. Апостолівська № 54 у м.Дніпропетровську, виданого в 1998 році на імя ОСОБА_3, вона дізналась лише в судовому засіданні в жовтні 2013 року з пояснень представника Дніпропетровської міської ради, вважає, що строк на оскарження рішення нею не пропущений.

Так, 20 травня 1984 року помер ОСОБА_5, батько її нині покійного чоловіка. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на домоволодіння №54 по вул. Апостолівська у м. Дніпропетровську, яку її чоловік ОСОБА_7 прийняв, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0687 га. Факт прийняття спадщини ОСОБА_8 було встановлено рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2012 року при розгляді справи №2-436/57/12.

В рамках цього позову нею предявлялись вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0687 га по вул. Апостолівська № 54 у м.Дніпропетровську та визнання договору дарування вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 своєму синові ОСОБА_2 недійсним, проте судом були залишені без розгляду.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2012 року за нею визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння №54 по вул. Апостолівська у м. Дніпропетровську, а за третьою особою ОСОБА_2 право власності на 5/6 частин цього домоволодіння.

Незаконність рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №806 від 21 травня 1998 року про видачу акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0687 га по вул. Апостолівська №54 у м.Дніпропетровську, виданого в 1998 році на імя ОСОБА_3 полягає в наступному.

Згідно ст. 90 Земельного кодексу УССР в редакції 1970 року встановлено, що в разі переходу права власності на будівлю на землях міст, переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Ст. 91 Земельного кодексу УССР в редакції 1970 року встановлено, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Таким чином, її покійний чоловік ОСОБА_8, прийнявши спадщину після смерті батька ОСОБА_6 в 1984 році, отримав право на користування часткою земельної ділянки за адресою вул. Апостолівська, 54 у м.Дніпропетровську, відповідно до своєї 1/6 частини у спільній з відповідачкою ОСОБА_3 власності на домоволодіння. ОСОБА_3 21 травня 1998 року самостійно, не вказуючи співвласника домоволодіння №54 по вул.Апостолівська у м. Дніпропетровську ОСОБА_9, і при відсутності його письмової згоди на її одноособову приватизацію земельної ділянки, звернулась до Дніпропетровської міської ради з заявою і отримала рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 806 про дозвіл на одноособову приватизацію усієї земельної ділянки під вказаним домоволодінням площею 0,0687 га. 26 червня 1998 року їй було виготовлено державний акт серії ДП Д № 006478 на право приватної власності на цю земельну ділянку площею 0,0687 га. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Апостолівська №54.

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 806 від 21 травня 1998 року про видачу Державного акту серії ДП Д № 006478 від 26 червня 1998 року на право приватної власності на земельну ділянку під домоволодіння № 54 по вул. Апостолівська у м. Дніпропетровську на імя ОСОБА_3 підлягає скасуванню, оскільки ним було порушено право ОСОБА_8 на приватизацію 1/6 частки від площі вказаної земельної ділянки і її право на спадкування цієї частки земельної ділянки після смерті ОСОБА_8

Крім того, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 806 від 21 травня 1998 року про видачу Державного акта серії ДП Д № 006478 від 26 червня 1998 року на право приватної власності на земельну ділянку під домоволодіння № 54 по вул. Апостолівська у м. Дніпропетровську на імя ОСОБА_3, підлягає скасуванню іще з тих підстав, що воно було прийняте не уповноваженим на те органом місцевого самоврядування.

Так, на час прийняття рішення №806 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, вже набрав чинності ОСОБА_10 України «Про місцеве самоврядування в Україні», підписаний 21 травня 1997 року Президентом України ОСОБА_11 за № 280/97-ВР. Прикінцевими та перехідними положення цього Закону викладені правові засади щодо діяльності органів місцевого самоврядування в перехідний період після прийняття Закону, а саме в п. 2 вказано, що сільські, селищні, міські, районні в містах, районні, обласні ради після набрання чинності цим Законом здійснюють свої повноваження, передбачені Конституцією України і цим Законом; п.10. з набрання чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно- територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. З набранням чинності цим Законом втратив чинність ОСОБА_10 PCP «Про місцеві Ради народних депутатів ОСОБА_10 PCP та місцеве самоврядування.

Таким чином, після набрання чинності цим Законом, Дніпропетровська міська рада і її виконавчий комітет, як орган місцевого самоврядування, зобовязані здійснювати свої функції у відповідності до цього Закону, а не тих, що діяли раніше, або рішень ради, які суперечать цьому Закону. В ст.26 п.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлено, що питання земельних правовідносин віднесені до компетенції сесії ради, а не її виконавчого комітету і рішення з цих питань приймаються виключно на пленарних засіданнях сесії ради.

Вищенаведене свідчить, що станом на 26 червня 1998 року дата прийняття оскаржуваного рішення, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради не мав правових підстав і повноважень на прийняття такого рішення, оскільки ці повноваження Законом віднесені виключно до компетенції сесії міськради, яка і повинна була прийняти це рішення.

В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи без технічної фіксації, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, до суду надав письмові заперечення на позовну заяву, відповідно яких просив у позові відмовити, посилаючись на те, що право позивача не порушено, оскільки матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на домоволодіння за ОСОБА_5, а також документів, визначених ст.20 ЗК УРСР. Спірне рішення прийнято виконавчим комітетом міської ради на підставі ст.3 Земельного Кодексу України в редакції від 22.06.1993 року. Так, 23.09.1992 року Дніпропетровська міська рада народних депутатів прийняла рішення №34 №Про порядок передачі земель міськради у власність, надання у користування чи вилучення їх», яке на час прийняття оскаржуваного рішення було чинне.

Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без технічної фіксації, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив в них відмовити, застосувавши строк позовної давності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом вимог ст.17 КАС України до юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ віднесено, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.04.2008 року ОСОБА_3 подаровано ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0687 га за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Апостолівська, 54 за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_12 договором, за реєстровим №3697.

23.09.1992 року Дніпропетровською міською радою народних депутатів прийнято рішення №34 «Про порядок передачі земель міськради у власність, надання у користування чи вилучення їх», відповідно якого передано повноваження міської ради щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок виконкому міської ради.

21.05.1998 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення №806 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам Самарського району м.Дніпропетровська», відповідно якого ОСОБА_3 виділено у власність земельну ділянку площею 0,0687 га за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Апостолівська, 54.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2013 року, залишеним без змін 27.01.2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Дніпропетровська міська рада, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права на приватизацію земельної ділянки.

Зі змісту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2014 року вбачається, що 26.06.1998 року Дніпропетровською міською радою народних депутатів видано на імя ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Д* №006478, код ДЗК :09:376:0002 на підставі рішення виконавчого комітету міської ради №806 від 21.05.1998 року.

Також, рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2013 року встановлено, що ОСОБА_9, який являвся чоловіком ОСОБА_1, успадкував у 1984 році після смерті його батька ОСОБА_5 лише 1/6 частину домоволодіння, оскільки на час смерті ОСОБА_5 інституту права приватної власності на землю не існувало. Встановлено, що позивачем не доведено наявність права ОСОБА_9 на участь у приватизації спірної земельної ділянки у 1998 році, крім цього при наявності такого права воно не спадкується.

В межах даної адміністративної справи будь-яких інших доказів сторонами не надано.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

На момент прийняття оспорюваного рішення виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради №806 на 21.05.1998 року діяв Земельний Кодекс України в редакції від 18.12.1990 року.

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності ОСОБА_10 народу. Від імені ОСОБА_10 народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 22 Земельного Кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами.

За змістом ст. 6 ЗК України 1990 року громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). У цій статті також було передбачено, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

До січня 2002 року основним нормативно-правовим актом, який регулював земельні відносини, був Земельний кодекс України від 18.12.1990 року.

За змістом ст. 17 Земельного кодексу України, 1990 року, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Згідно з ст.42 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Так, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК в редакції 1992 р. до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції1990р., що діяла станом на вересень 1998року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Згідно із ст.24 Кодексу про шлюб та сімю, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особи КП «ДМБТІ» ДОР, Восьма державна нотаріальна контора, Шоста державна нотаріальна контора, ПНДМНО ОСОБА_12 про визнання договору дарування частково недійсним, встановлення факту прийняття спадку, визнання права власності, встановлено, що ОСОБА_9 чоловік позивача, помер 26.03.2006 року.

За таких обставин, на момент винесення оспорюваного рішення відповідачем, померлим ОСОБА_9 не було реалізовано своє право на приватизацію спірної земельної ділянки, а нормою ст.24 КпШтС України передбачалось, що успадковане майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, відтак майнового права на земельну ділянку у позивача не має.

Разом з цим, не встановлено судом і порушень норм Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки виконавчому комітету були делеговані повноваження з відчуження земельних ділянок державної власності на користь громадян України.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення позову не вбачається, тому питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності не розглядається.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 17, 18, 19, 56, 99, 104, 107, 158-167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок позивача, в межах, сплачених при подачі позову до суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Т.В.Шевцова