Справа № 813/661/16
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року Справа № 813/661/16

10 год. 54 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

суддя Кузан Р.І.,

суддя Кухар Н.А.

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач не прибув,

від відповідача 1 не прибув,

від відповідача 2 не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці (далі відповідач -1, УМВС України на Львівській залізниці), Міністерства внутрішніх справ України (далі відповідач 2, МВС України), в якому, з врахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог від 12.04.2016 року за вх. № 8819, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці №66о/с від 03.09.2015 року По особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України;

- поновити майора міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України та надати посаду в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначну скороченій.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем не повідомлено позивача про майбутнє вивільнення у встановлений законодавством строк, та не ознайомлено з наказом про звільнення. Також, відповідачем 1 не встановлено неможливості подальшого використання позивача на службі відповідно до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Позивач вважає протиправним звільнення її з посади в період перебування нею у додатковій відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, оскільки іншого місця роботи в структурних підрозділах МВС України позивачу не запропоновано, переважне право на перебування на посаді та залишенні на службі в органах внутрішніх справ проігноровано. Крім цього зазначила, що згідно з положеннями ст. 184 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення з ініціативи власника жінок, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Відповідачем 1 не дотримано вказаних положень законодавства України в частині обовязкового працевлаштування позивача.

З врахуванням вищезазначеного, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю.

У судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити /а.с.19, 86/.

Відповідача 1 участі повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні /а.с.64-65/. Зазначив, що на виконання наказу МВС України в УМВС України на Львівській залізниці проведено скорочення посад усіх працівників у звязку з ліквідацією управління. На даний час триває процедура ліквідації. З метою працевлаштування соціально захищених працівників, голова ліквідаційної комісії неодноразово звертався до МВС України, ГУ МВС України у Львівській області щодо вирішення питання їх подальшого працевлаштування, що не дало позитивного результату. Оскільки відбулась повна ліквідація УМВС України на Львівській залізниці із скороченням усіх посад, позивачку наказом від 03.09.15 року № 66о/с звільнено з органів внутрішніх справ. Беручи до уваги вищевикладене, відповідач 1 вважає обовязок щодо подальшого працевлаштування працівника виконаним. Вважає, що позивача неможливо поновити на посаді, оскільки усі штатні посади скорочені, а з 07.11.2015 року діяльність органів внутрішніх справ на території України повністю припинена. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідача 2 участі повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні /а.с.37-40, 43-46/. Зазначив, що у зв'язку із ліквідацією УМВС України на Львівській залізниці, вивільненню підлягають усі працівники управління. Позивачка не виявила бажання проходити службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, відтак правомірно була звільнена. Окрім того, ГУ МВС України є окремою юридичною особою, яка не входить до структури УМВС України на Львівській залізниці та не є його правонаступником. Наказами від 08.06.2015 року №660 "Про ліквідацію Управління МВС України на Львівській залізниці" та від 22.06.2015 року № 741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції" було прийнято рішення про ліквідацію Управління МВС України на Львівській залізниці, затверджено склад ліквідаційної комісії вказаного управління, скорочено всі штатні посади, голові ліквідаційної комісії доручено вжити заходів з ліквідації управління в порядку визначеному законодавством. Вважає, що відсутні підстави для забезпечення працевлаштування позивача. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 працювала у підрозділах УМВС України на Львівській залізниці та на день звільнення перебувала на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Стрий УМВС /а.с.6-7/.

Наказом МВС України №660 від 08.06.2015 року Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці УМВС України на Львівській залізниці ліквідовано, створено комісію з ліквідації Управління МВС України на Львівській залізниці. Даний наказ видано відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 13.08.14р. № 401 та на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ".

Відповідно до наказу МВС України №741 від 22.06.15 року Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції всі посади УМВС України на Львівській залізниці скорочено.

З метою реалізації даного наказу УМВС України на Львівській залізниці видано наказ №43о/с від 03.07.2015 року Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці, згідно з яким скорочено усі посади в управлінні.

УМВС України на Львівській залізниці з 13.07.15р. перебуває в стані припинення за рішенням засновника.

Згідно з наказом УМВС України на Львівській залізниці №64о/с від 03.09.2015 року позивачу надано додаткову відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку /а.с.6/.

Наказом від 03.09.15 року №66о/с По особовому складу майора міліції ОСОБА_2 /М-087663/, старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Стрий УМВС, з 03 вересня 2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 п. г (через скорочення штатів) /а.с.7/.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.18 Закону України Про міліцію порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91 року №114 (далі Положення).

Так, підп. г п. 64 вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які перебувають у додатковій відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати, при ліквідації установи, при вирішенні цього спору слід застосовувати загальні норми трудового законодавства, закріпленні в Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Статтею 184 КЗпП України закріплені гарантії при прийнятті на роботу, а також передбачена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так, згідно з ч.3 цієї статті звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 року №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Згідно з ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Відповідачем не доведено, що позивача повідомлено про скорочення займаної посади та відповідно не доведено дотримання встановленого законодавством порядку повідомлення позивача про наступне вивільнення.

Також, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач у день прийняття наказу від 03.09.2015 року №66о/с про звільнення перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Суд звертає увагу, що працевлаштування вказаних категорій працівників при повній ліквідації підприємства, установи чи організації є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондується з положеннями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (статті 265 КЗпП України). Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30.09.10 року (справа №К-20339/10).

Вказана норма вважається дотриманою, якщо жінка працевлаштована в перший день звільнення, тобто немає перерви між звільненням і днем, коли жінка може вийти на роботу на інше підприємство.

Судом встановлено, що наказом МВС України № 660 від 08.06.15 року УМВС України на Львівській залізниці ліквідовано, створено ліквідаційну комісію. Відтак всі працівники УМВС України на Львівській залізниці, в тому числі і позивач, підлягали звільненню, в порядку, визначеному законодавством, у звязку з скороченням штатів. Разом з цим, ОСОБА_1 відноситься до категорії працівників, звільнення яких допускається з обовязковим дотриманням визначених законодавством гарантій. Відтак, на Управління МВС України на Львівській залізниці покладався обов'язок щодо обовязкового працевлаштування позивача.

З наявних у справі доказів слідує, що 15.07.15 року та 21.07.15 року УМВС України на Львівській залізниці зверталося до МВС України з листами №4/1844 та №4/1877 відповідно, в яких надало перелік працівників, серед яких є ОСОБА_1, до яких встановлено обмеження щодо звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, для вирішення питання про їх звільнення/працевлаштування /а.с.72, 78/.

Згідно з відповіддю МВС України від 28.07.15 року №6/1/1-6015 відповідача 1 повідомлено, що вирішення вказаного питання належить до компетенції відповідного територіального управління. Рекомендовано вказаним працівникам самостійно звернутися до підрозділів кадрового забезпечення територіального органу внутрішніх справ, де вони в подальшому бажають проходити службу /а.с.79/.

УМВС України на Львівській залізниці не надано суду доказів повідомлення позивача про необхідність звернення до ГУ МВС України у Львівській області за отриманням переліку вакантних посад з метою подальшого працевлаштування.

Листами від 27.07.15 року №4/1909, від 31.07.15 року №4/1935 УМВС України на Львівській залізниці зверталося до ГУ МВС України у Львівській області та надало йому перелік працівників, до яких встановлено обмеження щодо звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, для вирішення питання про їх подальшого працевлаштування /а.с.77, 80/.

З врахуванням встановленого, відповідач 1 вчиняв заходи для забезпечення працевлаштування позивача, однак вони не дали результатів. Разом з цим, наведені обставини не звільняють УМВС України на Львівській залізниці від виконання обовязку забезпечити працевлаштування позивача, передбаченого ч.3 ст.184 КЗпП України.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в УМВС України на Львівській залізниці достатніх правових підстав для прийняття наказу №66о/с від 03.09.15 року По особовому складу, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників. Тому, оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади є передчасним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд бере до уваги ту обставину, що УМВС України на Львівській залізниці з 13.07.15 року хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи УМВС України на Львівській залізниці не внесено. Крім цього, суд враховує те, що саме на УМВС України на Львівській залізниці покладено обовязок працевлаштувати позивача.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Стрий УМВС з 04.09.2015 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги до Міністерства внутрішніх справ України, Головного Управління МВС України у Львівській області про поновлення (працевлаштування) ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ, суд зазначає наступне.

Відповідачі 1 та 2 є окремими юридичними особами. Позивач перебувала у трудових відносинах з УМВС України на Львівській залізниці, а тому, відсутні підстави для зобовязання відповідача 2 вчиняти дії стосовно позивача.

Крім того, суд враховує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.15 року №730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України, в тому числі і ГУ МВС України у Львівській області.

Судом встановлено, що ГУМВС України у Львівській області з 06.11.15 року перебуває у стані припинення.

Як вже зазначалося судом, обовязок працевлаштування позивача покладено на УМВС України на Львівській залізниці.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями п.п. 3, 8 ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем 1 не доведено дотримання вимог законодавства при прийнятті оскаржуваного наказу.

В той же час позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці № 66о/с від 03.09.2015 року «По особовому складу».

3. Поновити майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Стрий УМВС, з 04 вересня 2015 року.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2016 року.

Головуючий суддя Кравців О.Р.

Суддя Кузан Р.І.

Суддя Кухар Н.А.