Справа № 344/14982/15а,2а/344/58/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 р. Справа № 876/1356/16
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року у справі за її позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії з врахуванням доплат та підвищень, стягнення доплати до прожиткового мінімуму та судових витрат,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області (далі - УПФ) у якому просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо не проведення позивачу виплати призначеної пенсії по віку з урахуванням доплат, підвищень і перерахунків відповідно до чинного законодавства; зобов'язати УПФ з 01.09.2010 провести перерахунок ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії по віку з урахуванням доплат, підвищень і перерахунків; стягнути з УПФ в користь позивача 9422грн доплати до прожиткового мінімуму громадян, що втратили працездатність за період з 01.09.2010 по 31.08.2015.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року у справі №344/14982/15-а вказаний адміністративний позов за період з 01.09.2010 по 04.04.2015 залишено без розгляду.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржила ОСОБА_2, яка покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду. В обґрунтування поданої апеляційної скарги, зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги того, що вона дізналася про порушення своїх прав лише після проведення нарахування та виплати УПФ належної їй пенсії та з довідки відповідача від 03.08.2015.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Залишаючи без розгляду частину позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду за вказаний період без поважних причин, а відтак слід застосувати наслідки передбачені ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, нормам процесуального права та є помилковими з таких міркувань.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.107 КАС, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Так, згідно ч.1 ст.99 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

В силу вимог ч.2 ст.99 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Із вищенаведеного вбачається, що законодавець чітко передбачив можливість особи в шестимісячний строк оскаржити рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень в разі порушення таким його прав, свобод та інтересів, а також можливість поновлення такого строку в разі його пропуску з поважних причин.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених та наявних доводів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 05.10.2015 звернувся до суду із позовом про неправомірні, на його думку, дії УПФ вчинені ним в липні 2015 року щодо не проведення ОСОБА_2 виплати призначеної їй пенсії у встановленому розмірі з урахуванням всіх доплат, підвищень і перерахунків, у зв'язку із чим просила здійснити відповідний перерахунок та стягнути доплату до прожиткового мінімуму.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки поверхнево з'ясував істотні обставини справи, та належним чином не перевірив, коли саме позивач дізнався про порушення своїх прав, враховуючи при цьому його покликання на лист УПФ від 29.07.2015 №231/Б-15 (а.с.11) та довідку від 03.08.2015 (а.с.12).

Також, слід звернути увагу на те, що порушення на яке вказує позивач у поданому ним адміністративному позові, є триваючим, оскільки почалось з моменту виконання УПФ рішення суду про поновлення виплати пенсії позивачу, тобто з липня 2015 року.

Судом першої інстанції не встановлено характер спірних правовідносин, а також моменту з якого позивачу дійсно стало відомо про порушення його прав щодо невиплати пенсії у належному розмірі.

Вказане свідчить, що висновки суду першої інстанції про обізнаність позивача щодо порушення його прав УПФ ще з 01.09.2010 зроблені необґрунтовано та безпідставно, а відтак не можуть бути покладені в основу судового рішення та відповідно не можуть бути причиною позбавлення ОСОБА_2 права на доступ до суду.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, апеляційний суд вважає, що в суду першої інстанції не було правових підстав для висновку про те, що позивачем пропущено без поважних причин встановлений ст.99 КАС строк для звернення до адміністративного суду.

Більше того, слід зазначити, що відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно до ч.4 ст.6 КАС, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Згідно висновків, викладених у п.п.23,25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином не досліджено питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом у зв'язку із чим такий прийшов до передчасного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_2 за період з 01.09.2010 по 04.04.2015 без розгляду, чим фактично позбавив її можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив її права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.6 КАС.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з наведених вище підстав, а справа направленню до цього ж суду для продовження її розгляду.

Керуючись статтями 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвала є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 13 червня 2016 року.