Справа № 826/23130/15
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Артюхіна М.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 574-15 від 07.09.2015 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

На розгляд справи в апеляційному порядку сторони, належним чином повідомлені не з'явилися.

Від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з участю останнього у тренінгу для адвокатів в Празі. Апелянт про причини неявки не повідомила та не заявила про бажання взяти участь у судовому засіданні.

За викладених обставин, з урахуванням відсутності доказів поважності причин неявки в судове засідання апелянта, колегія суддів вважає, що сторони не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Дотримуючись строків розгляду апеляційної скарги, визначених ст. 195-1 КАС України, зважаючи на відсутність клопотання сторін про його продовження, враховуючи, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів для з'ясування обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін.

В порядку ч.1ст.41 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилася у Росії, в місті Ленінград, заміжня, має неповнолітню дитину: ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.), за національністю - росіянка, за віросповіданням - агностик.

Прибула на територію України 26.08.2014 легально з території Республіки Білорусь.

11.11.2014 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обгрунтовуюючи свою заяву побоюваннями переслідування за ознакою політичних поглядів та загальнопоширеного насильства у ситуації систематичного порушення прав людини у країні походження - Російській Федерації.

Рішенням Державної міграційної служби України № 574-15 від 07.09.2015 заявнику відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову відповідача неправомірною, позивач звернувся з даним позовом в суд.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надане, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач територію Російської Федерації залишила легально 25.08.2014, виїхавши до Республіки Білорусь.

До України прибула легально, через КПП «Нові Яриловичі» 26.08.2014.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала легально, надала документ який посвідчує особу, а саме паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1.

В обґрунтування тверджень, що покинула Російську Федерацію по політичним причинам, під час бесіди 20.11.2014 повідомила відповідача, що в разі повернення в Російську Федерацію їй загрожує арешт, оскільки 23.02.2014 в м. Санкт-Петербург приймала участь в художній акції «Свобода» на підтримку українського народу в результаті чого була затримана, а згодом проти неї були порушені дві адміністративні справи.

Зі слів позивача, 21.03.2014 у неї вдома було проведено обшук, під час якого працівники правоохоронних органів вилучили всю техніку та носії інформації, також під час обшуку позивачу повідомили, що проти неї порушена кримінальна справа за статтею «Вандалізм».

До матеріалів особової справи Управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві долучено судові рішення по адміністративні справі, порушеної проти ОСОБА_5 на підтвердження правдивості тверджень позивача щодо побоювання повернення в країну походження.

Так, постановою Дзержинського районного суду м. Санкт-Петербург від 06.03.2014 р. ОСОБА_5 була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 5 ст. 20.2 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської федерації, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 000 рублів.

Відповідно ч. 5 ст. 20.2 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської федерації «нарушение участником публичного мероприятия установленного порядка проведения собрания, митинга, демонстрации, шествия или пикетирования, за исключением случаев, предусмотренных частью 6 настоящей статьи, - влечет наложение административного штрафа в размере от десяти тысяч до двадцати тысяч рублей или обязательные работы на срок до сорока часов».

Разом з тим, відповідно до рішення Санкт-Петербурзького міського суду від 29.05.2014 постанова Дзержинського районного суду м .Санкт-Петербург від 06.03.2014 р. була скасована, а справа була повернута в той же суд на перегляд.

Також, під час співбесіди ОСОБА_5 повідомила про відкриття стосовно неї кримінальної справи за статтею «Вандалізм», у зв'язку з тим, що вона приймала участь у художній акції.

Разом з тим, позивачем було повідомлено, що по даній кримінальній справі остання фігурує лише у якості свідка, а не підозрюваного чи обвинуваченого, тобто жодних обвинувачень стосовно ОСОБА_5 висунуто не було.

Також, 11.11.2014 під час співбесіди позивач повідомила, що однією з причин її виїзду з території Російської Федерації було порушення кримінальної справи за фактом публікацїі в Інтернеті статей політичного в'язня ОСОБА_7. Також за словами позивача вона є автором однієї зі статей інкримінованих ОСОБА_7 Однак, жодна інформацію стосовно статусу позивача в цих кримінальних справах їй не відома, та вона не фігурує у цих справах як підозрювана.

Крім того, в усіх публікаціях, наданих позивачем на обґрунтування заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мова іде про публіциста ОСОБА_7 і немає жодного згадування в тексті щодо ОСОБА_5, як особи причетної до кримінальної справи стосовно ОСОБА_7.

Отже, позивач не надала достовірних та правдивих доказів її особистого переслідування в країні постійного проживання. Не зазначила фактів, які б свідчили про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 статті 1 вказаного Закону передбачає, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Республіки Білорусь підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, а позивач мала можливість звернутися до компетентних органів із відповідною заявою для отримання захисту, однак цього не зробила.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв у відповідності з Законом та міжнародними правовими актами, у межах своєї компетенції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 09.06.2016.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.