Справа № 815/6476/15
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 р. Справа № 815/6476/15

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Шеметенко Л.П.

за участю секретаря: Богданової С.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправною відмову у наданні відпустки та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

05.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправною відмову військової прокуратури Південного регіону України щодо надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи, зобов'язання військової прокуратури Південного регіону України видати наказ про надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

Свої вимоги Позивач обґрунтував наступними доводами, що він є інвалідом II групи, у зв'язку з чим 21.10.2015 року надіслав до військового прокурора Південного регіону України заяву про надання обов'язкової відпустки без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, строком 60 календарних днів з 26.10.2015 року на підставі п. 7 ст. 25 Закону України «Про відпустки». За результатом розгляду поданої заяви, 30.10.2015 року за вихідним №6128 вих15 військовою прокуратурою Південного регіону України надано відповідь про те, що надати відпустку з дати зазначеною у заяві не є можливим у зв'язку з великим обсягом роботи, пов'язаним зі зростанням злочинності, а також введення в дію в Україні особливого періоду та проведенням антитерористичної операції. Зазначену відмову у наданні відпустки Позивач вважає протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Одеським окружним адміністративним судом від 22 лютого 2016 року ухвалено постанову про часткове задоволення позову. Визнано протиправною відмову військової прокуратури Південного регіону України щодо надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив з того, що надання відпустки без збереження заробітної плати інваліду IІ групи є обов'язковим та не передбачає порядку узгодження. Законодавче визначеними підставами для надання працівнику відпустки на підставі п. 7 ст. 25 Закону України № 504/96 є лише підтверджений факт інвалідності та волевиявлення працівника. При цьому суд зазначає, що право працівника, як інваліда II групи, на відпустку без збереження заробітної плати не може ставитись у залежність від обставин, які на думку роботодавця, можуть обмежувати права особи на таку відпустку. Не погоджуючись із зазначеною постановою, Військова прокуратура Південного регіону України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Військовий прокурор Південного регіону України зазначає про те що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України.

Відповідачем заперечень на апеляційну скаргу не надано.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на зясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач, ОСОБА_1, є інвалідом II групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 14).

Відповідно до наказу військового прокурора Південного регіону України № 31 від 01.09.2014 року, Позивач працював на посаді старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України на умовах строкового договору (а.с. 10).

Наказом військового прокурора Південного регіону України № 793к від 12.10.2015 року Позивачу надана додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів з 12.10.2015 року по 25.10.2015 року включно (а.с. 41).

21.10.2015 року Позивач надіслав на адресу військового прокурора Південного регіону України заяву про надання обов'язкової відпустки без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, строком 60 календарних днів з 26.10.2015 року (а.с. 7).

22.10.2015 року зазначена заява отримана Відповідачем (а.с. 9).

За результатом розгляду поданої заяви, 30.10.2015 року за вихідним № 6128 вих15 керівництво військової прокуратури Південного регіону України повідомило Позивача, що не заперечує права Позивача на обов'язкову відпустку без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, передбачене ст. 25 Закону України «Про відпустки», разом з тим, надати зазначену відпустку саме з 26.10.2015 не є можливими у зв'язку з великим обсягом роботи, пов'язаним, у тому числі зі зростанням злочинності у воєнній сфері, а також введенням і дією в Україні особливого періоду. Керівництвом прокуратури було повідомлено Позивача, що в 2015 році надасть йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю до 60 діб як інваліду II групи. Для погодження дня, з якого буде надана відпустка, а також вирішення питання подальшого працевлаштування, Позивачу запропоновано прибути до військової прокуратури Південного регіону України (а.с 8).

ОСОБА_2 який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, є ОСОБА_2 України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі ОСОБА_2 України № 504/96).

Відповідно до ст. 1 Закону України № 504/96 державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 504/96 право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Пунктом 5 ст. 4 Закону України № 504/96 встановлено вид відпустки, як відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26цього Закону).

Так, відповідно до п. 7 ст. 25 Закону України № 504/96 відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку інвалідам I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно.

Надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачені статтею 26 Закону України № 504/96.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» N 875-XII від 21.03.1991 року інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

З системного аналізу вказаних норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надання відпустки без збереження заробітної плати інваліду IІ групи є обов'язковим та не передбачає порядку узгодження. Законодавче визначеними підставами для надання працівнику відпустки на підставі п. 7 ст. 25 Закону України № 504/96 є лише підтверджений факт інвалідності та волевиявлення працівника.

При цьому суд першої інстанції зазначає, що право працівника, як інваліда II групи, на відпустку без збереження заробітної плати не може ставитись у залежність від обставин, які на думку роботодавця, можуть обмежувати права особи на таку відпустку.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком Одеського окружного адміністративного суду. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Зі змісту листа військового прокурора Південного регіону України від 30.10.2015 №6128 вих15 вбачається, що керівництво військової прокуратури Південного регіону України не заперечує право ОСОБА_1, що передбачено ст.25 Закону України «Про відпустки». Разом з тим надати відпустку саме з 26.10.2015 ( з дати, зазначеної в заяві ОСОБА_1 про надання відпустки) тривалістю 60 календарних днів (як зазначено в заяві позивача) не є можливим у звязку з невідповідністю його заяви вимогам чинного законодавства, зокрема зазначеним листом ОСОБА_1 розяснено , що відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки» загальна тривалість щорічних основної та додаткової відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Разом з тим судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 3 ст. 10 Закону України «Про відпустки», якою встановлено граничний строк основної щорічної відпустки навіть разом з додатковою відпусткою, який не може перевищувати 59 календарних днів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічна основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Апеляційний суд звертає увагу, що на час написання зазначеної заяви позивач вже перебував у додатковій відпустці із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів з 12 по 25 жовтня 2015 року.

Отже задоволення заяви та надання ОСОБА_1 відпустки тривалістю саме 60 календарних днів ( як зазначено в його заяві) суперечить вимогам Закону України « Про відпустки», у звязку з чим позивача було проінформовано, що день, з якого йому буде надано відпустку у 2015 році без збереження заробітної плати тривалістю до 60 діб як інваліду ІІ групи, буде визначено керівництвом прокуратури за узгодженням з ним, для чого йому ОСОБА_1, запропоновано прибути до прокуратури.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач по справі є державним службовцем, тому не має право на власний розсуд та за своїм бажанням обирати найбільш привабливі для нього періоди відпусток.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, вислухавши доводи апелянта та надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що порушень щодо відмови в задоволені заяви та надання ОСОБА_1 відпустки тривалістю саме 60 календарних днів Військовою прокуратурою Південного регіону України не було допущено.

Щодо вимоги Позивача про зобов'язання відповідача вчинити дії, а саме: зобов'язати Відповідача видати наказ про надання Позивачу обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи, апеляційний суд погоджується з висновком першої інстанції та зазначає наступне.

Наказом військового прокурора Південного регіону України № 822к від 28.10.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного державного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України з 02.11.2015 року (а.с. 40).

Враховуючи факт звільнення Позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для захисту порушеного права Позивача шляхом зобов'язання відповідача видати наказ про надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для відмови у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, та приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у звязку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України, це є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови та ухвалення нової постанови суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись: ст. ст.185, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року скасувати та прийняти нову постанову суду.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправною відмову у наданні відпустки та зобов'язання вчинити дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач: ОСОБА_3

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: Л.П. Шеметенко