Справа № 826/5382/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 червня 2016 року № 826/5382/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України

провизнання протиправним рішення, поновлення на посаді
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання недійсним висновку, що міститься у листі від 16.03.2016 №2723/499-99-04-04-01-14 щодо розповсюдження на позивача обмежень встановлених Законом України «Про очищення влади», поновлення на службі в податковій міліції ДФС України та призначити на одну з вакантних посад; допустити негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді.

Позов обґрунтовано тим, що висновок відповідача, що позивач підпадає під заборони визначені Законом України «Про очищення влади» є протиправним оскільки позивач за час служби не обіймав посад визначених п. 7, 8 ч. 1, п. 3, 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», крім того є учасником бойових дій (антитерористичної операції).

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивач був звільнений зі служби за власним бажанням. В подальшому позивач звернувся з заявою про надання висновку чи підпадає він під заборони визначені Законом України «Про очищення влади», проте не повідомив, що він є учасником бойових дій (антитерористичної операції), оскільки він обіймав посади визначені п. 7, 8 ч. 1, п. 3, 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відповідачем надано оскаржуваний висновок.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

У період з серпня 2007 року по грудень 2010 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника слідчого відділу - начальника відділення розслідування кримінальних справ слідчого відділу податкової міліції Державної податкової адміністрації в Луганській області.

Також у період з грудня 2010 року по лютий 2012 року позивач проходив службу на посаді начальника УПМ - начальника слідчого відділу податкової міліції Державної податкової адміністрації в Луганській області.

У період з лютого 2012 року по травень 2013 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника УПМ - начальника слідчого управління Державної податкової служби у Луганській області.

Після перебування в розпорядження Міністерства доходів і зборів України позивач у період з травня 2013 року по липень 2013 року проходив службу на посаді першого заступника начальника слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Луганській області;

В подальшому з жовтня 2013 року по липень 2014 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника головного управління - начальника слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань Міндоходів України.

З липня 2014 року по жовтень 2014 позивач проходив службу на посаді першого заступника начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України.

Наказом Голови Державної фіскальної служби України від 15.10.2014 позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України та податкової міліції у запас Збройних сил України за п. 64 пп. «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Листом від 16.03.2016 №2723/с/99-99-04-04-01-14 позивач повідомлено, що під час проходження служби у податковій міліції він обіймав посади, які підпадають під критерії Закону України «Про очищення влади», що унеможливлює поновлення позивача в податковій міліції та призначення на посаду.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" (далі - Закон) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Отже, метою вказаного Закону є очищення влади (люстрація) шляхом заборони обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування виключно тим фізичним особам, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

У відповідності до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згадуваною Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Проте, відповідачем не надано жодних доводів та доказів щодо вчинення ОСОБА_1 дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Оцінюючи наведені позивачем доводи, щодо поширення на позивача дії п. 7, 8 ч. 1, п. 3, 4 ч. 2 ст. 3 Закону, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7 ч. 1 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Згідно пункту 8 ч. 1 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Отже відповідно до вказаних вище норм, заборона передбачена Законом України «Про очищення влади» розповсюджується на осіб які обіймали посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу податкової поліції та/або заступника керівника територіального (регіонального) органу податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Як зазначено вище, у період з серпня 2007 року по грудень 2010 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника слідчого відділу - начальника відділення розслідування кримінальних справ слідчого відділу податкової міліції Державної податкової адміністрації в Луганській області.

Також у період з грудня 2010 року по лютий 2012 року позивач проходив службу на посаді начальника УПМ - начальника слідчого відділу податкової міліції Державної податкової адміністрації в Луганській області.

Відповідно до пункту 3 ч. 2 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Згідно з пунктом 4 ч. 2 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Як зазначено вище з жовтня 2013 року по липень 2014 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника головного управління - начальника слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань Міндоходів України.

Також з липня 2014 року по жовтень 2014 позивач проходив службу на посаді першого заступника начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державну податкову службу в Україні» до системи органів державної податкової служби належать: Державна податкова адміністрація України, державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах (далі - органи державної податкової служби).

У складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями (далі - податкова міліція).

Державна податкова адміністрація України залежно від кількості платників податків та інших місцевих умов може утворювати міжрайонні (на два і більше районів), об'єднані (на місто і район) державні податкові інспекції та у їх складі відповідні підрозділи податкової міліції.

У Державній податковій адміністрації України та державних податкових адміністраціях в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі утворюються колегії. Чисельність і склад колегії Державної податкової адміністрації України затверджуються Кабінетом Міністрів України, а колегій державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі - Державною податковою адміністрацією України. Колегії є дорадчими органами і розглядають найважливіші напрями діяльності відповідних державних податкових адміністрацій.

Структура Державної податкової адміністрації України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 19 Закону України «Про Державну податкову службу в Україні» податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів державної податкової служби, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Статтею 20 згадуваного Закону визначено, що до складу податкової міліції належать: Головне управління податкової міліції, Слідче управління податкової міліції, Управління внутрішньої безпеки Державної податкової адміністрації України та підпорядковані йому регіональні підрозділи внутрішньої безпеки при державних податкових адміністраціях в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;

- управління податкової міліції, слідчі підрозділи податкової міліції відповідних державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;

- підрозділи податкової міліції, слідчі підрозділи (групи) податкової міліції відповідних державних податкових інспекцій в районах, містах, районах у містах, міжрайонних та об'єднаних державних податкових інспекцій.

У складі податкової міліції діє спеціальний структурний підрозділ, який проводить роботу по боротьбі з незаконним обігом алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Податкову міліцію очолює Перший заступник Голови Державної податкової адміністрації України - начальник податкової міліції.

Податкову міліцію в державних податкових адміністраціях в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі очолюють начальники управлінь податкової міліції - перші заступники голів відповідних державних податкових адміністрацій.

Відповідно до п. 349.1. ст. 349 Податкового кодексу України ( в редакції чинній станом на час проходження позивачем служби) до складу податкової міліції належать:

- головні управління (управління, відділи, відділення, сектори) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;

- управління (відділи, відділення, сектори) податкової міліції відповідних державних податкових служб в Автономній Республіці Крим, областях, округах (на два і більше регіони), містах Києві та Севастополі;

- головні відділи (відділи, відділення, сектори) податкової міліції відповідних державних податкових інспекцій у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонних, об'єднаних та контролюючих органах, що здійснюють супроводження великих платників податків.

У складі податкової міліції діє спеціальний підрозділ, який проводить роботу по боротьбі з незаконним обігом алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Отже, слідчі, оперативні та інші управління податкової міліції є одними з багатьох підрозділів у складі органів податкової служби.

А відтак і управління податкової поліції, і слідчий відділ податкової міліції ДПА в Луганській області; слідче управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань Міндоходів і слідче управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України є структурними підрозділами нижчого рівня ніж визначеного Законом та не є самостійним структурним підрозділом в розумінні Закону, що вказує на протиправність висновку в частині застосування до позивача п. 7, 8 ч. 1, п. 3,4 ч. 2 ст. 3 Закону.

Суд зауважує, що законодавцем чітко не визначено застосованого у Законі терміну самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату).

З огляду на викладене, суд застосовує принцип юридичної визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями

У справі "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (рішення від 25.11.1999) Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.

У рішенні від 06.11.2008 у справі "Єлоєв проти України" зазначено таке: "Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію "передбачуваності закону" для цілей п. 1 ст. 5 Конвенції Суд також нагадує, що практика, яка виникла у зв'язку із законодавчою прогалиною і яка зумовлює тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні будь-яким судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який імплікований Конвенцією і який становить один з основних елементів верховенства права" (п. 53).

Змістовні вимоги потребують, щоб нормативно-правові акти були зрозумілими (доступними), несуперечливими і пропонували повне врегулювання суспільних відносин, не допускаючи існування прогалин. Враховуючи те, що будь-який правовий припис виражається за допомогою мовних засобів, зокрема за допомогою термінів як основних мовних одиниць, ці терміни мають бути зрозумілими для всіх осіб. Цьому сприяє однозначне та відносно стійке значення понять, які використовуються в законодавстві, що також може бути досягнуто за допомогою правових дефініцій.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (v005p710-05) у справі про постійне користування земельними ділянками вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до сваволі. Визначеність правового регулювання має на меті запобігти будь-якому її прояву щодо особи. Позицію Конституційного Суду України поділяє Венеціанська Комісія, яка у своїй Доповіді відзначила, що верховенству права суперечив би такий стан, за якого юридична свобода розсуду виконавчої влади надавалася б необмежено. Отже, в законі має бути визначена сфера будь-яких форм розсуду і те, як така свобода повинна здійснюватися, причому це має бути достатньо ясним, щоб окрема особа була належним чином захищена від сваволі.

З огляду на вищевикладене, оскільки норми Закону припускають неоднозначне (множинне) трактування, внаслідок чого є можливість прийняття рішення на користь як органу, що проводить спеціальну перевірку так і особи щодо якої підлягають застосуванню норми Закону, суд повинен застосувати презумпцію правомірності особи, щодо якої застосовуються лютраційна процедура.

Враховуючи, що ОСОБА_1, у зазначений період не обіймав посаду керівника чи заступника керівника самостійного структурного підрозділу або територіального (регіонального) органу податкової міліції, відповідно на нього не можуть поширюватися критерії зазначених пунктів частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Аналогічний правовий висновок викладено в науково-правовому експертному висновку Інституту держави і права ім В.М. Корецького Національної академії наук України, якій міститься в матеріалах справи.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону заборона, передбачена частинами третьою та четвертою цієї статті, не застосовується до осіб, зазначених у частинах другій - четвертій статті 3 цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 12.03.2015 позивачу надано статус учасника бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України.

З огляду на викладене, заборона передбачена частиною 2 ст. 3 Закону до позивача не застосовується.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не зазначений період не обіймав посаду керівника чи заступника керівника самостійного структурного підрозділу або територіального (регіонального) органу податкової міліції має статус учасника бойових дій під час проведення антитеротистичної операції на сході України, отже висновок відповідача, що міститься у листі від 16.03.2016 №2723/499-99-04-04-01-14 є протиправним, отже позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на службі в податковій міліції ДФС України та призначити на одну з вакантних посад, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, наказом Голови Державної фіскальної служби України від 15.10.2014 позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України та податкової міліції у запас Збройних сил України за п. 64 пп. «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Позивач не вказує на протиправність такого наказу.

Відповідно до п. 352.1. ст. 352 Податкового кодексу України на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров'я виконувати обов'язки відповідно до покладених на податкову міліцію завдань.

Згідно п. 352.2. ст. 352 Податкового кодексу України стосовно осіб, які претендують на службу в податковій міліції, за їх письмовою згодою проводиться спеціальна перевірка у порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Пунктом 353.1.ст. 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Отже, податковим кодексом України та Положенням визначено спеціальну процедуру прийняття на службу в органи внутрішніх справ (податкову поліцію). Оскільки позивач був звільнений з посади та служби в органах внутрішніх справ (податковій міліції) в запас Збройних Сил України, позивач не вказує на протиправність такого звільнення, отже в даному випадку не має місце поновлення позивача на службі, а прийняття на службу, яке має відбуватись у визначеному законодавством порядку, що вказує на необґрунтованість позову в частині зобов'язання поновити позивача на службі в податковій міліції ДФС України та призначити на одну з вакантних посад.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Задовольнити частково позов.

2. Визнати протиправним та скасувати висновок Державної фіскальної служби України викладений у листі від 16.03.2016 №2723/499-99-04-04-01-14 щодо розповсюдження на ОСОБА_1 обмежень встановлених Законом України «Про очищення влади».

3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин