Справа № 804/493/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2016 р. Справа № 804/493/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гончарової Ірини Анатоліївни
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровської області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_2 звернулася з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням доповненого та уточненого адміністративного позову від 10.02.2016 року, просить визнати протиправною відмову відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що маючи необхідний для відставки стаж роботи, в листопаді 2014 року подала заяву про відставку, стаж роботи на посаді судді склав 22 роки 5 місяців 01 день. Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року №636-У111 позивача звільнено з посади судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області у відставку. При звільнені позивачу не було нараховано та виплачено вихідну допомоги згідно ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, яка діяла на час виникнення у ОСОБА_2 права призначення вихідної допомоги 13 березня 2013 року у зв'язку з досягненням права на відставку. На думку позивача, до спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство, яке діяло на час набуття особою права та відставку, в даному випадку станом на 13 березня 2013 року.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання призначене не з'явилася, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, подала заяву про розгляд справи за ї відсутності.
Представник ТУ Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у судове засідання призначене не з'явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, 22.03.2016 року до суду надав заперечення на адміністративний позов, де зазначив розглядати справу за його відсутністю. Згідно поданих заперечень, підставою для нарахування та виплати судді вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат є прийняття Верховною Радою України рішення про відставку судді. Зазначене рішення прийняте Верховною Радою України 16 липня 2015 року, в той час як, ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила чинність з 01 квітня 2014 року, у зв'язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014р. №1166-VІІ. Таким чином, підстави для нарахування та виплати ОСОБА_2 вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат відсутні, позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог частини 6 статті 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, зважаючи на надану з боку позивача заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження та надану заяву представника відповідача заяви про розгляд справи за його відсутності, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників процесу, суд відповідно до положень частини 6 статті 128 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив.
12 березня 1993 року ОСОБА_2 була обрана суддею Першотравенського міського суду Дніпропетровської області.
В листопаді 2014 року позивачкою, за наявності необхідного стажу роботи на посаді судді, було подано заяву про відставку. Стаж роботи на посаді судді склав 22 роки 05 місяців і 01 день, що не є спірним.
Постановою Верховної Ради України від від 16 липня 2015 року №636-У111 "Про звільнення суддів", в зв'язку з поданням заяви про звільнення, ОСОБА_2 звільнено з посади судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області у відставку.
Наказом в.о. Голови Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 року № 36-к ОСОБА_2 відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці.
15.12.2015 року та 20 січня 2016 року позивачка зверталась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з проханням здійснити нарахування та виплатити їй передбачену ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Листом відповідача від 27.01.2016 року за № 250/16 було відмовлено ОСОБА_2 у такій виплаті у зв'язку із тим, що таке право в редакції закону, що діяв на час прийняття постанови про звільнення позивача, передбачено не було.
Відповідно до ч.1 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VІ, (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) - суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Відповідно до ст. 100 зазначеного закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
В статті 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» зазначено, що у разі звернення судді з заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади до органу, який його призначив або обрав, після попереднього з'ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус.
Відповідно до частини 3 статті 109 Закону №2453 протягом одного місяця з дня надходження заяви Вища рада юстиції вносить до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади.
Судом встановлено, що, позивачка, у якої право на відставку виникло 13 березня 2013 року, подала заяву про відставку у листопаді 2014 року.
Відповідно до положень статті 126 Конституції України суддя у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.
Також, згідно ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI, (діяла до 01.04.2014 року) - судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.
З 01 квітня 2014 року, у зв'язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014р. №1166-VІІ, стаття 136 із Закону України №2453-VI від 07.07.2010р. була виключена.
Отже, через зміни в законодавстві з 01.04.2014 року було скасовано таку складову соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.
Суд зазначає, що на момент реалізації позивачем (у листопаді 2014 року) досягнутого нею права на відставку шляхом подачі заяви про відставку стаття ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від №2453-VI була виключена і не передбачала пов'язане із цим право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат.
В даному випадку суд звертає увагу на те, що у позивачки виникло право на відставку 13 березня 2013 року, яке реалізовано нею у листопаді 2014 року, коли дія норми , що передбачала право на отримання позивачем вихідної допомоги була скасована. Так само реалізація права позивача на відставку, яка здійснювалося шляхом подання позивачем заяви до Вищої ради юстиції з подальшим направленням подання про звільнення до Верховної Ради України, мали місце після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року, яким із Закону №2453 було виключено статтю 136, що гарантувало виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.
Зазначені доводи, у своїй сукупності спростовують позицію, викладену позивачкою у позовній заяві, щодо гарантування виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку з моменту досягнення права на відставку, тобто з 13 березня 2013 року.
Щодо посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою -воно є не обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.
Так, відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України №10-рп20ІЗ від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, шо за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.
Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року в частині виключення ст. ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 145 Закону № 2453 Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Таким чином, Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів в аспекті фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції доводить до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачів бюджетних коштів) відомості про обсяги асигнувань.

Наведені положення дають підстави для висновку, шо ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже на підставі сукупного аналізу правових актів та встановлених судом обставин даної адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Гончарова