Справа № 341/1765/15-а 2-а/341/66/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 р. № 876/12053/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Височанківської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третьої особи ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

02.10.2015 ОСОБА_6 звернулася в суд із адміністративним позовом до Височанківської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_4 у якому просить визнати неправомірними рішення від 27.02.2011 щодо встановлення проходу на належній їй земельній ділянці.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує не неправомірність встановлення на її земельній ділянці проходу шириною 3 м. для ОСОБА_4, оскільки цією земельною ділянкою вона користується з 1983 року і до неї не зверталася ОСОБА_4 для встановлення земельного сервітуту.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 05.11.2015 поновлено строк звернення до адміністративного суду та позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодилась третя особа та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, поновивши позивачу строк звернення до адміністративного суду, не звернув уваги на те, що спірне рішення приймалось за її заявою, а акт був складений у присутності її чоловіка. Суд першої інстанції не зясував чому позивач близько 5-ти років не цікавилась результатами розгляду своєї заяви та безпідставно поновив їй строк звернення до суду. Також, апелянт звертає увагу на те, що земельна ділянка по якій проходить спірний проїзд належить до земель запасу сільської ради та ніколи не була у власності чи користуванні у позивача, а відтак між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не можуть виникати сервітутні відносини щодо цієї земельної ділянки. Крім цього, згідно погосподарських книг за позивачем рахується земельна ділянка (старе подвіря) в розмірі 0,10 га, яку їй і було надано спірним рішення. Якщо врахувати площу спірного проїзду (0,0183 га) розмір цієї земельної ділянки буде становити 0,1183 га, що є суттєво більшим від того розміру, що визначений у погосподарських книгах.

Апелянт та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належним чином про нього повідомлений, у звязку з чим апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності згідно ч. 4 ст. 196 КАС України.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки встановлення на земельній ділянці, яка перебуває у володінні та користуванні позивача певних обмежень, зокрема права проходу третій особі, по суті є земельним сервітутом, який згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України може бути встановлений за договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, встановивши оскаржуваним рішенням спірний прохід, вийшов за межі наданих йому повноважень.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи у апеляційному порядку постанову суду першої інстанції, зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 5 цієї статті земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно частини 1 статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Отже, зі змісту наведених вище правових положень та системного аналізу Земельного кодексу України можна дійти висновку, що громадяни набувають прав на землю (користування або власність), зокрема, на підставі рішень сільських, селищних, міських рад, які приймаються за наслідками розгляду відповідних заяв.

Із матеріалів справи встановлено, що оскаржуваним рішенням від 27.02.2011 затверджено за ОСОБА_6 присадибні ділянки орієнтовною площею 0,10 га подвіря (старе), 0,10 га подвіря (нове) та земельної ділянки для ведення ОСГ орієнтовною площею 0,98 га (акт додається).

Актом комісії від 12.02.2011 вирішено залишити у спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прохід вище присадибної ділянки (старе подвіря) шириною 3 м.

Із вказаного вище рішення вбачається, що воно прийняте за наслідками розгляду акта земельної комісії від 12.02.2011 та заяви ОСОБА_6 від 04.01.2011.

Однак, суд першої інстанції не витребував у відповідача цієї заяви, у звязку з чим судом апеляційної інстанції витребувано таку у відповідача.

Так, із заяви позивача від 04.01.2011 вбачається, що у ній порушувалось питання лише щодо виходу на місцевість земельної комісії для проведення обмірів земельних ділянок, а не про прийняття рішення щодо закріплення за ОСОБА_6 земельних ділянок та встановлення проходу. З заявою про встановлення проходу не зверталась і третя особа, про що вона вказала у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча з план-схеми до акта комісії від 12.02.2011 вбачається, що такий встановлений саме для ОСОБА_4

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім цього, судом апеляційної інстанції витребувано у відповідача викопіювання з генерального плану в с. Височанка, на якому відсутній спірний проїзд, а відтак його встановлення спірним рішенням є протиправним.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивач пропустив визначений ч. 2 ст. 99 КАС України строк звернення до адміністративного суду, оскільки такий обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Як вказує позивач і це не спростовано іншими доказами у справі, про існування оскаржуваного рішення їй стало відомо у травні 2015 року під час консультації у сільській раді щодо приватизації землі та в подальшому з відповіді від 20.07.2015 № 99/02.2-16 на запит адвоката ОСОБА_3 (а.с. 6-7).

Безпідставним є посилання апелянта на те, що акт від 12.02.2011 приймався у присутності чоловіка позивача, оскільки на цьому акті, як і на план-схемі до нього, відсутні підписи її чоловіка чи самої ОСОБА_6

Також, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте за заявою позивача, а відтак вона повинна була цікавити результатами її розгляду. Такі посилання також є безпідставними, оскільки як уже зазначалося вище, у заяві від 04.01.2016 позивачем порушувалось питання про вихід на місцевість комісії та проведення обмірів земельної ділянки, а не про прийняття будь-якого рішення на сесії ради, зокрема, щодо встановлення проходу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 листопада 2015 року у справі № 341/1765/15-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_7

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 02.06.2016.