Справа № К/9991/12949/12-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Київ К/9991/12949/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Заїки М.М.,

Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2011 року, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року в справі за позовом ОСОБА_4 до члена Вищої ради юстиції Онопенка Василя Васильовича, третя особа Вища рада юстиції про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом та зазначав, що у листопаді 2008 року подав скаргу відповідачу з проханням звернутися до Вищої ради юстиції щодо звільнення судді Верховного Суду України ОСОБА_6 з посади за порушення присяги. Проте листом йому було відмовлено у ініціюванні питання звільнення судді у зв'язку з відсутністю підстав.

Посилаючись на неправомірність дій відповідача просив зобов'язати надати обґрунтовану відповідь на скаргу від 17 листопада 2008 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2011 року у задоволенні заяви про виправлення описок у судовому рішенні відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року судові рішення залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що розглядаючи звернення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законами України «Про звернення громадян» та «Про Вищу раду юстиції», з використанням повноважень та з урахуванням усіх обставин. Відмовляючи у задоволенні заяви про виправлення описок у судовому рішенні виходили з того, що позивач просив фактично викласти абзац 5 описової частини та абзац 9 мотивувальної частини рішення у новій редакції, що не відповідає вимогам статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, позивач просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову та заяви.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 листопада 2008 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача зі скаргою про порушення присяги суддею Верховного Суду України ОСОБА_6., посилаючись на те, що ухвалою від 23 травня 2008 року йому було відмовлено у відкритті касаційного провадження без наведення доводів касаційної скарги. У зв'язку з цим він звернувся з заявою про виправлення описки шляхом внесення до тексту ухвали доводів касаційної скарги, у задоволенні якої відмовлено, що свідчить про усвідомленість дій та порушення присяги суддею. У зв'язку з цим просив звернутися з пропозицією до Вищої ради юстиції щодо прийняття подання про звільнення судді Верховного Суду України ОСОБА_6 з посади за порушення присяги, не направляти дану скаргу до Ради суддів України та повідомити заявника про відповідні дії.

Листом від 05 грудня 2008 року відповідач повідомив, що за результатами розгляду скарги ОСОБА_4 відсутні підстави для ініціювання питання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Верховного Суду України

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян». Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до статті 1 цього Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлено термін розгляду звернень громадян. Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

У встановлений даною нормою права строк відповідачем було надано письмову відповідь на скаргу позивача.

Главою 2 Закону України «Про Вищу раду юстиції» врегульовано розгляд питань про звільнення суддів. Так, статтею 30 встановлено, що до Вищої ради юстиції з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади можуть звернутися: народний депутат України; Уповноважений Верховної Ради України з прав людини; відповідна кваліфікаційна комісія суддів; член Вищої ради юстиції.

На підставі наведених вимог закону позивач звернувся зі скаргою та проханням у межах повноважень відповідача звернутися до Вищої ради юстиції з пропозицією прийняти подання про звільнення судді Верховного Суду України ОСОБА_6 з посади у зв'язку з порушенням присяги.

Доводи скарги були перевірені, проведена відповідна перевірка та відмовлено у її задоволенні у зв'язку з відсутністю підстав.

19 серпня 2011 року позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про виправлення описки у постанові від 04 серпня 2011 року відповідно до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме викласти абзац 5 після слів «обставини справи» в наступній редакції: «позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем грубо порушено статтю 40 Конституції України по суті його скарги, чим порушено його право на обґрунтовану відповідь, що свідчить про протиправність дій відповідача» та абзац 9 після слова «встановив» в наступній редакції: «в судовому засіданні було досліджено лист Верховного Суду України від 05 грудня 2008 року за № 6-17051ск07 (підписаного відповідачем), з якого вбачається: «Наведені у Вашій скарзі аргументи щодо порушень, допущених суддею при розгляді згаданої касаційної скарги, не відповідають фактам, покладеним в основу постановлених 23 травня та 30 вересня 2008 року ухвал Верховного Суду України. З огляду на викладене, підстав для ініціювання питання про звільнення із займаної посади судді Верховного Суду України ОСОБА_6 не вбачається».

Відмовляючи у задоволенні заяви окружний суд обґрунтовано виходив з того, що статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено виправлення описок та очевидних арифметичних помилок, а не викладення у новій редакції судових рішень чи їх частини.

У обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають обставинам справи та не підтверджені конкретними фактами, не винесено ухвалу про задоволення клопотання про витребування матеріалів перевірки за скаргою, викривлено предмет позову, а також відсутня оцінка листа відповідача № 06-17051СК07 від 05 грудня 2008 року на предмет відповідності статті 40 Конституції України.

Проте такі посилання є неналежними, оскільки правильність висновків окружного суду було перевірено апеляційним судом, який визнав, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2011 року, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: