Справа № 826/17820/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2016 року письмове провадження № 826/17820/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2435-17 від 12.06.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що він на момент його винесення фактично не володів об'єктом оподаткування, оскільки 17.02.2015 року невідома особа незаконно заволоділа транспортирним засобом, у зв'язку з чим Подільським РУ ГУ МВС України у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження, передбачене ч.3 ст. 289 Кримінального кодексу України.

Ухвалою суду від 21 березня 2016 року справу № 826/17870/15 прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 28 квітня 2016 року.

У судове засідання 28 квітня 2016 року позивач не прибув, подав через відділ документообігу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачем через відділ документообігу суду було подано заперечення на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи тим, що позивач є власником транспортного засобу, внаслідок чого зобов'язаний сплачувати транспортний податок.

В судовому засіданні 28.04.2016 року у зв'язку з неявкою представника відповідача відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд встановив:

Позивачу на праві власності належить автомобіль Lexus GX 460, 2013 року випуску, об'єм двигуна 4 608 куб. см., державний номерний знак НОМЕР_1.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст. 54 та п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 року № 2435-17, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у сумі 25 000 грн.

Позивач вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення винесеним з порушенням норм податкового законодавства звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України. Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать:

- визначений в п.п. 4.1.2. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- визначений в п.п. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

- визначений в п.п. 4.1.6. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип соціальної справедливості, яким передбачено установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків;

- визначений в п.п. 4.1.9. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тощо.

Суд наголошує на тому, що будь-які нормативні акти в сфері оподаткування та зміни до них мають ґрунтуватись на вказаних вище принципах та не суперечити їм.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014 року зміни до Податкового кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2015 року. Зокрема, введено новий транспортний податок.

Відповідно до п 267.1.1 п. 267.1. ст. 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Підпунктом 267.5.1. п 267.5 ст. 267 Податкового кодексу України визначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.п. 10.1.1. п.10.1 ст. 10 та ст.265 Податкового кодексу України транспортний податок у складі податку на майно віднесений до місцевих податків.

Питання щодо встановлення податку на майно відповідно до вимог цього Кодексу вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом.

Особливістю місцевих податків та зборів є те, що вони установлюються конкретною сільською, селищною, міською радою, але в межах тих податків та зборів, що передбачені Податковим кодексом України (п.п. 4.2 , 4.4, 10.4 Кодексу).

Відповідно до п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Пунктами 12.3.1. - 12.3.4. п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів визначені в п.12.4. Податкового кодексу України.

Зокрема, до повноважень місцевих рад належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду (п. 12.4.3. Кодексу).

Відповідно до п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

В ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629» установлений транспортний податок та затверджене Положення про транспортний податок, яке містить норми, аналогічні тим, що викладені в Податковому кодексі України.

Вказане вище рішення Київської міської ради, було опубліковане у газеті «Хрещатик» 06.03.2015 року, що сторонами не заперечується.

Отже, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Києва, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 06.03.2015 року.

Відтак враховуючи закріплений в Кодексі принцип стабільності податкового законодавства, визначені в п. 12.3. ст. 12, п. 12.4.3. п. 12.4. ст. 12 Кодексу межі повноважень міських рад щодо податків та зборів, а також з огляду на норму ч. 2 ст. 19 Конституції України, рішення Київської міської ради, яким установлений новий місцевий податок, може бути застосоване не раніше 2016 року. При цьому, норми п.п. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 та п.п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України зобов'язують суд, у разі коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, приймати рішення на користь платника податків.

Так відповідно до Податкового кодексу України та Положення про транспортний податок транспортний податок сплачується за базовий період (рік), але пропорційно кількості місяців, на протязі яких особа володіє легковим автомобілем, що є об'єктом оподаткування. Оскільки нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, (ст. 58 Конституції України), то визначення 12.06.2015 р. позивачу податкового зобов'язання у з транспортного податку за повний 2015 рік, враховуючи, що рішення місцевої ради про введення на території міста цього податку було оприлюднене лише в березі 2015 року, є передчасним та неправомірним.

Крім того, суд звертає увагу на те, що, ставка транспортного податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (п.267.4 Податкового кодексу України). Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (пп.267.6.1 п.267.6 ст.267 ПК України) на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, наданих органами внутрішніх справ (пп.267.6.3 п.267.6 ст.267 ПК України).

Отже, податкові органи обчислюють податкове зобов'язання платникам транспортного податку на підставі отриманих відомостей про зареєстровані транспортні засоби, згідно критеріїв, визначених ПК України, за такими платниками податку (фізичними та юридичними особами).

Автомобіль Lexus GX 460 (державний номерний знак НОМЕР_1), зареєстрований 26.03.2013 року за позивачем, об'єм двигуна складає 4 608 куб.см., а тому в розумінні положень ст. 267 Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування транспортним податком.

Отже, позивач є платником вказаного податку, та має обов'язок зі сплати визначених податкових зобов'язань відповідно до вимог діючого законодавства.

Водночас, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, автомобіль Lexus GX 460 (державний номерний знак НОМЕР_1), що належить позивачу на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію т.з. НОМЕР_2, відповідно до довідки Подільського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві від 19.02.2015 року №15/04/9.01/0422/1.15, 17.02.2015 року викрадено невідомою особою, у зв'язку з чим відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України.

Згідно вказаної довідки, станом на 19.02.2015 року особу причетну до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України не встановлено.

Тобто, починаючи з 17.02.2015 року позивач позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись автомобілем Lexus GX 460 (державний номерний знак НОМЕР_1).

При цьому, на момент винесення спірного податкового повідомлення-рішення та дотепер автомобіль Lexus GX 460 (державний номерний знак НОМЕР_1) зареєстрований за ОСОБА_1.

Зазначені обставини, як і те, що викрадений автомобіль позивачем не знятий з реєстрації, сторонами спору не заперечується.

Так, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що є об'єктами оподаткування.

Суд вважає за необхідне зазначити, що конструкція зазначеної норми Закону (п.267.2 ст.267 ПК України) дає теоретичні підстави для висновку, якого дотримується в ході судового розгляду справи відповідач, а саме: обов'язок зі сплати транспортного податку існує в незалежності від того, що об'єкт оподаткування вибув з володіння власника поза волею останнього (викрадений), оскільки визначений законодавцем обов'язок сплати транспортного податку безпосередньо пов'язаний з фактом реєстрації транспортних засобів за фізичними/юридичними особами.

Проте, на думку суду, таке буквальне тлумачення податковим органом конкретної статті ПК України, окремо від інших вимог законодавства, суперечить нормам, які встановлені Конституцією, загальними положеннями Податкового кодексу України. Крім того, відповідачем не враховано сутність цього податку, як податку з майна, що безпосередньо пов'язаний з фактом володіння цим майном.

Норми Податкового кодексу України про оподаткування конкретним податком не можуть суперечити нормам загальної частини вказаного Кодексу, у зв'язку з чим для правильного вирішення спірного питання необхідно досліджувати порядок визначення та формування елементів податків, що встановлюються загальною частиною Податкового кодексу України, у їх взаємозв'язку із вимогами інших нормативно-правових актів.

Зокрема, відповідно до ст.15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок зі сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно зі ст.22 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування може бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Тобто, ознаками платника визначеного податку є дотримання всіх або принаймні однієї правомочності, що становлять зміст права власності та визначають можливість фактично володіти, розпоряджатись та/або користуватись об'єктом оподаткування.

При цьому, відповідно до вимог ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності визначається ст.317 Цивільного кодексу України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст.ст 319, 321 Цивільного кодексу України власність зобов'язує. Право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Із аналізу вказаних вимог цивільного законодавства слідує, що обов'язок власника сплачувати податок на майно повинен відповідати можливості такого власника володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Таким чином, визначальним, як для вимог Податкового кодексу України, так і Цивільного кодексу України, є встановлення обставин, які б, зокрема, встановлювали обов'язок власника нести тягар утримання майна, в даному випадку сплачувати податок за це майно. Вбачається, що у разі протиправного вибуття майна з володіння власника у останнього припиняється обов'язок і щодо утримання цього майна аж до моменту його повернення власнику.

При цьому, посилання на норми ЦК України є правомірним та не суперечить вимогам ч.2 ст.1 ЦК України про незастосування до податкових відносин цивільного законодавства, оскільки в даному випадку йдеться про визначення критеріїв суб'єкта та об'єкта оподаткування, які, в свою чергу, встановлені Податковим кодексом України на підставі актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів п.267.6.3 ст.267 Податкового кодексу України джерелом отримання податковим органом інформації про об'єкт оподаткування, є відомості органів внутрішніх справ, які останні зобов'язані подати до 1 квітня 2015 року контролюючим органам за місцем реєстрації об'єкта оподаткування, що є необхідними для розрахунку податку.

Разом з тим, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (далі - Порядок) не передбачено процедури зняття з обліку викраденого транспортного засобу.

Так, відповідно до п.40 вищезазначеного Порядку зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника тощо. Такий огляд оформляється відповідним актом, засвідчується підписом посадової особи, що скріплюється печаткою підрозділів Державтоінспекції.

Згідно положень п.45 Порядку зняття з обліку транспортних засобів без їх огляду уповноваженою особою Державтоінспекції можливе лише внаслідок вибракування (знищення) цих транспортних засобів. В такому випадку до підрозділів Державтоінспекції здаються номерні знаки та реєстраційні документи на такий транспортний засіб.

Тобто, у разі викрадення транспортних засобів власники позбавлені можливості виконати вимоги Порядку, що тому зняття з реєстрації таких автомобілів не відбувається.

Таким чином, державна реєстрація транспортного засобу хоча і використовується для вимог податкового законодавства, оскільки відповідно до даних, внесених до реєстру, визначаються платники транспортного податку, разом з тим не може бути визначальною обставиною для покладення обов'язку сплати податку особами, які внаслідок вчинених стосовно них злочинних дій позбавлені правомочностей власника майна, яке є об'єктом оподаткування.

За таких обставин, позивач, за яким зареєстровано викрадений автомобіль Lexus GX 460 (державний номерний знак НОМЕР_1), не має можливості ані реалізовувати своє право власності на нього, ані зняти з реєстрації такий транспортний засіб з метою звільнення від оподаткування.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що Державна податкова інспекція у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві неправомірно застосувала до позивача норми Податкового кодексу України щодо нарахування транспортного податку, а тому податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 року № 2435-17 винесене протиправно та підлягає скасуванню.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на наведене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122,158-163 Кодексу адміністративного судочинства України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 року № 2435-17, прийняте Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Стягнути судові витрати в сумі 185,00 грн. на користь ОСОБА_1 шляхом їх безспірного списання з рахунків Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій