Справа № 816/44/16
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 р. Справа № 816/44/16

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Вовченко І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р. по справі № 816/44/16

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Полтавської області

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Полтавської області, в якому просив суд про визнати дії протиправними та скасувати наказу прокуратури Полтавської області №601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області; поновити молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області; стягнути з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2015 року до вирішення справи по суті.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що позивач працював на посаді старшого прокурора Зіньківського району Полтавської області а з 15 вересня 2015 року виконував обовязки прокурора Зіньківського району Полтавської області та був звільнений з посади наказом прокурора Полтавської області від 14 грудня 2015 року № 601-к на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (надалі ЗУ « Про прокуратуру»), пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури. Даний наказ вважає незаконним у зв'язку із порушенням відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 42, 49-2 КЗпП України, зокрема, недодержання належного порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та не врахуванням переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Зі своїм звільненням позивач не погоджується, оскільки йому не було запропоновано жодної посади передбаченої у штатному розписі Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області або рівноцінної посади. Також зазначає, що з 11.04.2006 працював на різних посадах в органах прокуратури і його безперервний стаж роботи в органах прокуратури на момент звільнення становив понад 9 років та 7 місяців. На момент попередження про вивільнення дисциплінарних стягнень у позивача не було, за час роботи у прокуратурі неодноразово заохочувався, проходив курси підвищення кваліфікації та отримав класний чин молодший радник юстиції. Все це є доказом більш високого рівня кваліфікації у порівнянні з іншими працівниками та наявності додаткових гарантій, передбачених законодавством. Таким чином, вважає, що звільнення з роботи проведено з порушенням вимог статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки питання щодо наявності у позивача переваг на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалось та при наявності вакантних посад вони позивачу не пропонувались.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 року у справі № 816/44/16 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Полтавської області №601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області. Поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області. Зобов'язано Прокуратуру Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року з розрахунку розміру його середнього заробітку за останньою перед незаконним звільненням посадою старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав письмові заперечення, в яких вказав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Представники відповідача судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив суд вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 11.04.2006 року відповідно до наказу прокурора Полтавської області № 163-л, ОСОБА_1 прийнятий на посаду помічника прокурора Зіньківського району Полтавської області (а.с. 14).

Наказом № 24-л від 09.02.2008 року прокурора Полтавської області Саєнко А.Г. призначений на посаду старшого помічника прокурора Зіньківського району Полтавської області (а.с. 15).

11.06.2012 року наказом прокурора Полтавської області № 320-к ОСОБА_1 призначений на посаду старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області (а.с. 16).

Наказом № 487-к від 15 вересня 2015 року прокурора Полтавської області Саєнко А.Г. призначений виконуючим обов'язків прокурора Зіньківського району (а.с. 17).

У зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 ЗУ «Про Прокуратуру», на виконання статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII Прикінцевих положень ЗУ «Про Прокуратуру», керуючись статтями 9, 14 цього Закону Генеральним прокурором України видано наказ від 23 вересня 2015 № 88ш згідно пункту 1 якого у звязку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області. Пунктом 2 Наказу встановлено штатний розпис місцевих прокуратур Полтавської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 290,5 одиниці. Зокрема, у Миргородській місцевій прокуратурі встановлено штатний розпис у кількості 48,5 одиниць.

На виконання вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ознайомлений з повідомленням про звільненням, про що особисто засвідчив своїм підписом 25 вересня 2015 року, в якому зокрема зазначено, що відповідно до положень статті 12, пункту 1-1 Перехідних положень та пункту 1 Прикінцевих положень ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII з 15 грудня 2015 року припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворення у системі органів прокуратури України місцевих прокуратур, перелік і територіальна юрисдикція яких визначається в додатку до цього Закону. У зв'язку з цим, наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №88ш з 15 грудня 2015 року вносяться зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області щодо ліквідації підпорядкованих їй прокуратур районного рівня та затвердження штатних розписів новоутворенних місцевих прокуратур, у зв'язку з чим передбачено скорочення посади яку обіймає позивач. У відповідності з вимогами статті 49-2 КЗпП України та пункту 5-1 Перехідних положень ЗУ «Про прокуратуру» позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури (пункт 9 частина 1 статті 51 ЗУ «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідні й місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року (а.с. 21).

Наказом № 601-к від 14 грудня 2015 року прокурора Полтавської області звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 9 частини 1 статті 51 ЗУ «Про прокуратуру» (а.с. 22).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано спірні правовідносини, а тому підлягає застосуванню трудове законодавство, а також те, що відповідачем порушено КЗпП України при звільнені ОСОБА_1, а саме під час попередження позивача про звільнення не запропоновано іншої вакантної посади, яку він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації,

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 38 Конституції України передбачено, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За приписами частини 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - ОСОБА_4 України №1697-VII).

Із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" була змінена система органів прокуратури України.

У статті 7 Закону України №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Законом №1697-VII було запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Так, ст. 28 Закону №1697-VII встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

У зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 ЗУ «Про Прокуратуру» Генеральним прокурором України видано наказ від 23 вересня 2015 № 88ш згідно пункту 1 якого у звязку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Полтавської області. Пунктом 2 Наказу встановлено штатний розпис місцевих прокуратур Полтавської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 290,5 одиниці. Зокрема, у Миргородській місцевій прокуратурі встановлено штатний розпис у кількості 48,5 одиниць. у тому числі на посаді прокурора 31.

У підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Із зазначеного слідує, що прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах.

Так, на виконання п.5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру", з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України виданий наказ №98 від 20 липня 2015 року "Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах" (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Тобто, позивач згідно з умовами Порядку мав змогу претендувати тільки на посаду в Миргородській місцевій прокуратурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_1 доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак останній був повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру але лише за умови успішного проходження тестування.

Наведене також фактично свідчить про те, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись знову ж таки не відповідачем як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування (п.3.18 Порядку). Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду (п.8.1-8.7 Порядку).

За результатами проведення тестування для зайняття посади прокурора Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_1 відповідно до рейтингового списку Харківського регіонального центру займає 39 позицію із загальної кількості 44 кандидатів.

Доказів оскарження результатів тестування матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 9.5 Порядку керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює в прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Законом України №1697-VII та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Можливостей залишення позивача на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області після 15 грудня 2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Полтавсбкої області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України № 97ш від 23 вересня 2015 року, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб'єкти владних повноважень.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки орган прокуратури в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з неуспішним проходженням тестування, тому звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, особливості проходження публічної служби в прокуратурі України та статусу прокурорів визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про прокуратуру".

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Таким чином, трудове законодавство може бути застосовано, а відповідні гарантії працівника при звільненні, які передбачені Кодексом законів про працю України, можуть бути забезпечені лише в тому обсязі, який передбачений нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними.

Крім того, з 15 липня 2015 року втратили чинність положення ч.1 ст.46-2 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру», якими було передбачено звільнення прокурорів з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Натомість, статтею 16 Закону України №1697-VII визначенні гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п.1 ч.1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому слід зазначити, що із набуттям чинності новим Законом України "Про прокуратуру" запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якої є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Такі підходи реалізовуються у тому, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Також передбачено, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п. п. "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII).

Зазначеними положеннями встановлений безальтернативний порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Таким чином, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, за наявності спеціального законодавства, регулюються останнім.

Враховуючи не успішне проходження позивачем тестування на заміщення посад прокурорів у Миргородській місцевій прокуратурі, посилання ОСОБА_1 на те, що він має переважне право щодо залишення на роботі не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки положеннями Закону №1697-VII, який в даному випадку є пріоритетним над нормами трудового законодавства, не передбачено жодних пільг чи переваг особі, яка не пройшла конкурсний відбір в новоутворену прокуратуру.

Порядком проведення тестування та чотирирівневого конкурсу на заняття посад в місцевих прокуратурах передбачено, що при проведенні тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб п.1.6 Порядку.

Колегія суддів, вважає, що надання будь-яких пільг чи переваг особі, яка не пройшла встановлений законом безальтернативний порядок призначення на посаду у місцеву прокуратуру, призведе до порушення встановлених ст. 16 Закону №1697-VII гарантій незалежності прокурорів та нівелює принципи, на яких базується формування нової прокуратури України, що є недопустимим.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що наказ наказу прокуратури Полтавської області №601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області у звязку з реорганізацією органу прокуратури та скорочення кількості прокурорів на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» прийнятий правомірно, у межах наданих повноважень, та у спосіб, передбачений законодавством України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Полтавської області №601к від 14 грудня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області, задоволенню не підлягають. Посилання в цьому наказі на п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України не спростовує правомірності звільнення позивача в порядку та на підставі, передбачених Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру».

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про законність звільнення позивача, позовні вимоги про поновлення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області; стягнення з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2015 року до вирішення справи по суті є безпідставними.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на встановлені обставини та викладені висновки, колегія суддів вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції ухваленою з порушенням вищеназваної правової норми, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р. по справі № 816/44/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_4
Повний текст постанови виготовлений 06.06.2016 р.