Справа № 369/7466/14-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Київ К/800/3942/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним розпорядження від 17.03.2014 №5 органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради про відмову у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житлове приміщення - кімнату площею 18,0 кв. м в гуртожитку по АДРЕСА_1, зобов'язання орган приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради реалізувати законне право позивача на приватизацію вказаного приміщення та видати свідоцтво про право власності на таке.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що він проживає в кімнаті гуртожитку з 1980 року, не має іншого житла у місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області і тому, згідно діючого законодавства України, має право на приватизацію кімнати в зазначеному гуртожитку.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 25.07.2000 офіційно зареєстрованим постійним місцем проживання позивача є кімната у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішенням Бакаївської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області від 17.02.2010 №9 вирішено оформити за позивачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. На підставі зазначеного рішення Бакаївською сільською радою позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 22.05.2010.

05.12.2013 на підставі спільного рішення Вишневої міської ради та адміністрації КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» від 22.11.2013 №64/15 позивачу видано ордер №94 на жилу площу в гуртожитку по АДРЕСА_1, площею 18,0 кв. м).

05.03.2014 між позивачем та КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» укладено договір найму вищевказаного житла в гуртожитку №142 від 05.03.2014.

13.03.2014 позивач звернувся до органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради із заявою про оформлення передачі в приватну власність зазначеного жилого приміщення у гуртожитку.

Розпорядженням органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради від 17.03.2014 №5 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житлове приміщення в гуртожитку з мотивів наявності у ОСОБА_2 власного житла, зареєстрованого на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_2.

Вважаючи рішення відповідача від 17.03.2014 №5 незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності відмови відповідача у видачі позивачу свідоцтва про право власності на кімнату в гуртожитку з мотивів, що на час звернення ОСОБА_2 до відповідача із відповідною заявою останній мав у власності інше житло.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

За змістом статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про приватизацію кімнати у гуртожитку, сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Згідно статті 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

З аналізу норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства убачається, що однією з обов'язкових умов для отримання права на приватизацію житла (кімнати, квартири) у гуртожитку є відсутність у особи власного житла.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент звернення до відповідача із заявою про приватизацію житла у гуртожитку ОСОБА_2 на праві власності належав будинок в АДРЕСА_2. Даний факт позивачем під час судового розгляду не заперечувався.

Посилання позивача на той факт, що право на приватизацію житла в гуртожитку в нього виникло ше до моменту, коли він отримав у спадок зазначений будинок, а тому відповідач безпідставно відмовив йому в приватизації кімнати в гуртожитку, обґрунтовано не взято до уваги судами попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Із заявою про приватизацію житла позивач звернувся до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району у березні 2014 року, а отже і вирішуватись спірні правовідносини повинні на основі законодавства, що діяло на момент звернення позивача.

Зважаючи на те, що положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на час звернення позивача до органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради не поширювались на позивача, оскільки він мав інше житло у приватній власності, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про той факт, що відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на кімнату в гуртожитку.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій на підставі доказів, досліджених під час судового розгляду справи, колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: