Справа № 2а-2/11
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 року м. Київ К/800/54604/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого: судді Мороза В.Ф.

Суддів: Донця О.Є.

Чалого С.Я.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до Тлумацької міської ради (надалі також - міська рада) за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива» (надалі також - товариство) про визнання недійсним рішення,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом про визнання нечинним рішення Тлумацької міської ради від 24 травня 2007 року «Про розгляд акту комісії міської ради щодо вирішення земельного спору між товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива» та ОСОБА_2.» в частині погодження меж земельної ділянки товариству «Перспектива» згідно плану без згоди суміжного користувача, Також просив зобов'язати міську раду не передавати спірну земельну ділянку у користування чи власність жодній зі сторін спору.

В обґрунтування позову вказав на протиправність та незаконність оскаржуваного рішення.

Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.06.2010 року прийняті судами попередніх інстанцій судові рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів порушення правил предметної підсудності. При цьому Вищим адміністративним судом зроблено висновок про підвідомчість цього спору адміністративному суду.

При новому розгляді справи постановою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником земельної ділянки під розміщення виробничої бази площею 0,6960 га відповідно до державного акту від 15.05.2006 року, розташованої по АДРЕСА_1.

Рішенням міської ради від 21.12.2006 року товариству було надано дозвіл на виготовлення технічної документації з інвентаризації суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 з оформленням документів, що посвідчують право на земельну ділянку для розміщення та обслуговування виробничої бази.

У зв'язку з відмовою у погодженні позивачем, як суміжним землекористувачем, меж земельної ділянки, товариство звернулось з заявою до міської ради.

Створеною міською радою комісією з вирішення земельного спору між позивачем та товариством були запропоновані варіанти вирішення спору. Однак жодна з пропозицій учасниками спору прийнята не була, у зв'язку з чим акт комісії було винесено на розгляд міської ради. За результатами його розгляду з огляду на те, що сторони спору не дійшли згоди щодо встановлення меж земельної ділянки та з приводу її частини для використання позивачем заїзду на власну територію, міською радою було прийнято рішення про погодження меж земельної ділянки товариства згідно плану встановлених меж без згоди суміжного землекористувача.

За змістом статті 158 ЗК України органами місцевого самоврядування можуть вирішуватись спори у тому числі щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Водночас у випадку незгоди з рішенням органів місцевого самоврядування такий спір вирішується судом (частина 5 статті 158 ЗК України).

Тобто спір вирішується у судовому порядку між його безпосередніми учасниками та, виходячи з характеру спірних відносин і суб'єктного складу, підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції. Тоді як самостійне оскарження рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за результатами цього спору є неналежним способом судового захисту.

При цьому суди правомірно зазначили, що оскаржуване рішення міською радою прийнято в межах своїх повноважень.

Також судами було враховано, що рішенням міської ради від 05.07.2007 року товариству було передано в оренду у складі земельної ділянки площею 1,4768 га, у тому спірну ділянку, а на підставі цього рішення укладено договір її оренди. Зазначені рішення та договір позивачем не оспорювались.

Щодо доводів позивача про те, що оспорюване рішення прийнято щодо земельної ділянки, яка ним використовувалась як проїзд, то право використання іншої земельної ділянки для власних потреб регулюється земельним сервітутом, як правом на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками), у тому числі шляхом надання права проїзду. Земельний сервітут за змістом статті 100 ЗК України встановлюється за домовленістю між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки, а також за рішенням суду.

Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування судових рішень про відмову у позові. Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та не вказують на допущені судами порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до закону можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення..

Керуючись 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України з підстав, передбачених ст.ст. 237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: В.Ф. Мороз

С.Я. Чалий

О.Є Донець