Справа № 6160/11/2070
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2011-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 серпня 2011 р. № 2-а- 6160/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Лук'яненко М.О.,

при секретарі судового засідання Чупіковій О.С.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

за участі прокурора у Ленінському районі міста Харкова - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТІК-АГРО" до Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Харкова про скасування податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 11 травня 2011 року №, №.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що спірні податкові повідомлення рішення, прийняті на підставі Акту перевірки № 452/18-015/24126065 від 29.03.2011 р., не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки ТОВ "Антік-Агро" не допускало порушень вимог чинного податкового законодавства, а висновки Акту перевірки базуються на припущеннях і не підтверджуються об'єктивними даними. Вказує на те, що договори з ТОВ "Трейд-Ойл" та ТОВ "Яровіт-Плюс" не є нікчемними, оскільки умови за цими договорами виконані сторонами та використані Позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується відповідними первинними документами та фактичними обставинами справи. Спірні угоди не спричиняють негативних наслідків ані для держави, ані для суспільства, а саме: Позивач не є стороною нікчемних угод та не задіяний в схемах мінімізації податкових зобовязань, ухилення від сплати податків і зборів та здійсненні нікчемних правочинів. Також посилається на ті обставини, що податкові накладні виписані ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд Ойл" містять в собі усі обовязкові реквізити, передбачені податковим законодавством України, а тому ТОВ "Антік-Агро" мало право включити суму ПДВ у розмірі 1812424,00 грн. до складу податкового кредиту.

Представник Позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача та прокурор в судовому засіданні проти позову заперечував, надав суду пояснення, позиція яких повністю відповідає письмовим запереченням, наявним в матеріалах справи, де зазначив, що Позивач допустив порушення вимогп.п.7.4.1, п.7.4 та п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР "Про податок на додану вартість", п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 та п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), у звязку з чим ТОВ "Антік Агро" занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду; завищено відємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту з ПДВ поточного звітного періоду. На думку Відповідача порушення виникли у звязку з тим, що під час вчинення правочинів із контрагентами ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл", останні не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Антік-Агро" зареєстровано Виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів 19.01.1996 року за №45.

Взято на податковий облік в органах державної податкової служби 19.01.1996 року за №1920 і станом на 29.03.2011 року перебуває на обліку в ДПІ у Ленінському районі міста Харкова.

ТОВ "Антік-Агро" відповідно до Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 28.03.2006 року №29149587 НБ-№389048 виданого ДПІ у Ленінському районі міста Харкова зареєстровано платником ПДВ, індивідуальний податковий номер юридичної особи 35.

З 01.01.2011р. набрав чинності Податковий кодекс України від 02.12.2010р. № 2755-УІ, який встановлює перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Проте, оскільки спірні правовідносини щодо формування від'ємного значення, а також заниження суми ПДВ, виникли в тому числі і в 2010 році, тобто до набрання чинності Податковим кодексом України від 02.12.2010р. № 2755-УІ, суд приходить до висновку, що, в даному випадку, при розгляді справи слід також застосовувати і норми раніше діючого законодавства, так як згідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

З матеріалів справи вбачається, що ДПІ у Ленінському районі міста Харкова проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Антік-Агро" в частині правомірності нарахування податкового зобов'язання та податкового кредиту з податку на додану вартість із взаємовідносин з ТОВ "Яровіт-Плюс" за період з 01.04.2010 року по 31.08.2010 та ТОВ "Трейд-Ойл" за період з 01.09.2010 року по 31.01.2011 року

На підставі вказаного Акту перевірки Відповідачем прийняті 11.05.2011 р. податкові повідомлення рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання ТОВ "Антік-Агро" з податку на додану вартість в сумі 2202146,00 грн., та № про зменшення розміру від'ємного значення з ПДВ в сумі 15486,00 грн. та нарахування суми штрафної санкції в розмірі 1,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Антік-Агро" відповідно до Довідки АА №115395 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України займається наступними видами діяльності: неспеціалізована оптова торгівля харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами; роздрібною торгівлею в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту, посередництвом в торгівлі широкого асортименту; оптовою торгівлею паливом; оптовою торгівлею сільськогосподарською технікою; діяльністю автомобільного вантажного транспорту .

Отже, господарська діяльність Позивача, окрім іншого, пов'язана і з придбанням харчових продуктів та посередництвом в торгівлі широкого асортименту, зокрема підприємств замається посередництвом при купівлі-продажу олії соняшникової.

Судом встановлено, що між ТОВ "Яровіт-Плюс" (Продавець) та ТОВ "Антік-Агро" (Покупець) укладено договір №35/04 від 07.04.2010 року на придбання олії соняшникової нерафінованої першого сорту.

Згідно п.1.1 договору №35/04 від 07.04.2010 року Покупець приймає та сплачує товар на умовах зазначеного договору, Базис поставки: EXW склад продавця: м.Харків, вул.Полева, 67.

Крім того, між ТОВ "Яровіт-Плюс" (Продавець) та ТОВ "Антік-Агро" (покупець) укладено договір № 57/06 від 02.06.2010 р. про придбання олії соняшникової нерафінованої 1 сорту в кількості 400 тн+/- 10%.

Згідно п.1.1 договору № 57/06 від 02.06.2010 р. Продавець зобов'язується надати, а Покупець прийняти та сплатити товар на умовах зазначеного Договору,

У розділі 3 зазначеного договору № 57/06 від 02.06.2010 р. визначені умови доставки, якості та приймання товару, відповідно до п.3.1 Продавець зобов'язується відвантажити товар Покупцю до 30 червня 2010 року.

Крім того, між ТОВ "Яровіт-Плюс" (Продавець) та ТОВ "Антік-Агро" (Покупець) укладено договір №58/06 від 10.06.2010 року про придбання олії соняшникової нерафінованої.

Відповідно до умов зазначеного договору Продавець зобов'язався відвантажити товар Покупцю до 30.06.2010 року, а покупець прийняти та сплатити товар на умовах зазначеного Договору.

В матеріалах справи наявні копію свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, з яких вбачається, що ТОВ "Антік-Агро" має у власності напівпричепи-цистерни харчові, бортові вантажні транспортні засоби, силовий тягач, що підтверджує той факт, що підприємство мало достатні ресурси та можливості для транспортування купленого у ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл" товару і доставки його своїм контрагентам відповідно до укладених договорів в межах здійснення своєю господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Замовлення продукції у ТОВ «Трейд-Ойл»здійснювалось на підставі рахунку-фактури, підтверджувалось видатковим та податковими накладними та здійсненням оплати, як це вбачається з банківських виписок.

В судовому засіданні було зясовано, що ТОВ «Антік-Агро»власним транспортом вивозив придбаний у ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»товар, і зразу ж доставляв його своїм контрагентам на виконання укладених з ними договорів.

Реальність використання придбаних у ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл" товарів у власній господарській діяльності ТОВ "Антік-Агро" підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: відповідно до договорів купівлі-продажу та контрактів, додаткових угод та специфікацій ТОВ "Антік-Агро" придбану у ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл" олію соняшникову нерафіновану, в період, що перевірявся, продавав своїм контрагентам: ТОВ "Волот", ФОП "ОСОБА_4, ЗАТ "Коростенський завод "Янтар", ЗАТ "Мелітопольський олієекстрокційний завод", СП ТОВ "RUFKO", ТОВ-підприємство "Авіс", ТОВ "Бакалія-Дріжджі-Сервіс", ТОВ "ТД "Оліно-жировий альянс", ТОВ "Агро-Овен", ТОВ "Олікс", ТОВ "Світ Олії", ЧП "Вікойл", ТОВ "Оптімус", ТОВ "Агропродукти". Факт отримання зазначеної продукції від ТОВ «Антік-Агро»переліченими контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передавання продукції від ТОВ "Анктік-Агро" контрагентам, довіреностями на отримання товару, рахунками-фактурами, податковими та видатковими накладними, товаротранспортними накладними, відповідно до яких ТОВ "Антік-Агро" транспортними засобами, що знаходяться у його власності, доставляв продану продукцію за адресами одержувачів; виписками банку щодо надходження коштів оплати за товар, реєстром виданих податкових накладних, а також вантажно-митними деклараціями щодо транспортування товару олія соняшникова нерафінована - 40000 кг від 30.06.2010 та 15.06.2010.

Положеннями п.1.32 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", передбачено, що господарською діяльністю є будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно з п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

У відповідності до вимог п.п.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»право на нарахування податку на наданні податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку на додану вартість.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 №42044 ТОВ "Яровіт-Плюс" зареєстроване виконавчим комітетом Харківської міської ради 19.05.2009 року та є платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва №100230622 від 15.06.2010 року. Зазначене свідоцтво платника ПДВ анульовано 03.09.2010 року на підставі акту №32 від 03.09.2010 року Про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість.

З довідки з ЄДР вданої станом на 01.08.2011 року вбачається, що державна реєстрація ТОВ "Яровіт-Плюс" 28.12.2010 року припинена у зв'язку з визнанням банкрутом.

Тобто, на час укладення та виконання договорів з ТОВ "Антік-Агро" дане підприємство знаходилось в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та мало діюче свідоцтво платника ПДВ.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію серії А01 №423177 ТОВ "Трейд-Ойл" зареєстроване виконавчим комітетом Харківської міської ради 31.07.2009.

Зі свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №100264648 від 26.08.2009 року вбачається, що ТОВ "Трейд-Ойл" є платником податку на додану вартість.

В довідці ЄДР складеної станом на 01.08.2011 року зазначено, що у відношенні ТОВ "Трейд-Ойл" 18.04.2011 року внесено інформацію щодо відсутності юридичної особи за адресою: м.Харків, вул.Римарська, 3/5. Однак на час виконання спірних правовідносин з ТОВ "Антік-Агро" підприємство заходилось в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та мало діюче свідоцтво платника ПДВ.

Тобто, факт того, що контрагенти ТОВ «Антік-Агро»на момент вчинення правочинів були платниками податку на додану вартість не заперечується ДПІ у Ленінському районі м.Харкова та підтверджується, зокрема, даними зазначеними податковим органом в актах перевірки зазначених підприємств.

Також слід зазначити, що податковий орган не заперечує факт розрахунків по укладеним правочинам.

Відповідно до пп.7.2.3, пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»податкова накладна складається в момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках і надається покупцю на його вимогу продавцем товарів (робіт, послуг).

Згідно з п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.3. п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. Тобто, лише відсутність податкової накладної чи митної декларації позбавляє платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

Така позиція і Верховного суду України, яка вказана в Постанові від 09.09.2008 р. по справі №08/158, де зазначено, що у Законі 168/97-ВР передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної.

З 01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, в якому Порядок формування податкового кредиту здійснюється відповідно до ст. 198 ПК України.

Згідно п. 198.3. ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Виходячи з вимог пп. "а" п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання послуг.

У відповідності до п. 198.2. ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Проаналізувавши норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Антік-Агро»мало достатні, передбачені Законом України «Про податок на додану вартість», а з 01.01.2011 року і ПК України, підстави для віднесення Позивачем сум ПДВ сплачених на користь ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»до складу податкового кредиту на загальну суму 1824244,00 грн., у тому числі за травень 2010 року у розмірі 233649,00 грн., червень 2010 року у розмірі 147444,00 грн., липень 2010 року у розмірі 794774,00 грн., серпень 2010 року у розмірі 35532,00 грн., жовтень 2010 року у розмірі 94875,00 грн., грудень 2010 року у розмірі 332854,00 грн., січень 2011 року у розмірі 185116,00 грн., оскільки продукція фактично була отримана Позивачем від продавців, і продана контрагентам позивача, що підтверджується первинними документами.

Також суд зазначає, що на час складення податкових накладних ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»рахувалися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, були зареєстровані за адресами, вказаними на виданих податкових накладних, були зареєстровані та стояли на обліку як платники податку на додану вартість.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позовної заяви та наданих позивачем суду документів договорів, актів виконаних робіт, видаткових і податкових накладних, платіжних доручень, листів на адресу ТОВ "Яровіт-Плюс" за підписом директора ТОВ "Антік-Агро" щодо зарахування оплати за олію в якості оплати за неї, виписками банку щодо проведення оплати за товар, рахунків - фактур, реєстру виданих та отриманих податкових накладних, придбаний товар був використаний позивачем у його господарській діяльності з митою отримання прибутку. Куплений у ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»товар був проданий та прийнятий контрагентам згідно актів прийому-передачі виконаних робот, на адресу замовника були виписані відповідні податкові накладні. Вартість продукції була сплачена у повному обсязі згідно платіжних доручень.

Доказів того, що придбаний товар не був використаний в господарської діяльності ТОВ «Антік-Агро»відповідачем у відповідності до вимог ст. 71 КАС України суду надано не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем документально підтверджено використання ТОВ Антік-Агро у своїй господарській діяльності усієї продукції придбаної у ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл».

Відтак, з матеріалів справи вбачається наявність причинного зв'язку між придбанням таких послуг та отриманням Позивачем економічної вигоди від цього придбання.

Таким чином, взаємовідносини Позивача з продавцями олії соняшникової ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»мають реальний характер та підтверджені первинними документами.

Відповідно, докази, наведені ДПІ у Ленінському районі м. Харкові у Акті перевірки як підтвердження того, що постачальники Позивача здійснювали операції з продажу олії соняшникової нерафінованої послуг без мети реального настання правових наслідків та з метою штучного формування податкового кредиту не відповідають фактичним обставинам справи, та не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючі викладене, ТОВ «Антік-Агро»правомірно віднесло суму по ПДВ до податкового кредиту в загальній сумі 1824244,00 грн., у тому числі за травень 2010 року у розмірі 233649,00 грн., червень 2010 року у розмірі 147444,00 грн., липень 2010 року у розмірі 794774,00 грн., серпень 2010 року у розмірі 35532,00 грн., жовтень 2010 року у розмірі 94875,00 грн., грудень 2010 року у розмірі 332854,00 грн., січень 2011 року у розмірі 185116,00 грн., і відповідно обґрунтовано визначено суми від'ємного значення по податку на додану вартість по податковим деклараціям ПДВ.

Також суд зазначає, що покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу недостовірність відомостей про них за умови необізнаності покупця щодо такої.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону «Про податок на додану вартість»(168/97-ВР) платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у пп. «а», «в», «г», «д»п. 10.1 ст.10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п.10.2 ст.10 Закону (168/97-ВР).

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, а також за можливу недостовірність відомостей про продавця (постачальника робіт, послуг).

Ці твердження суду повністю підтверджуються, зокрема, Постановою Верховного суду України від 26.09.2006 р.

Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 року № 415, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 26.05.2006 за № 610/12484, собівартість кваліфікаційного активу це витрати на придбання, будівництво, створення, виготовлення, виробництво, вирощування і доведення кваліфікаційного активу до стану, у якому він придатний для використання із запланованою метою або продажу. Якщо облікова політика підприємства не передбачає капіталізацію фінансових витрат, повязаних зі створенням кваліфікаційного активу, то фінансові витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були нараховані

Також суд відмічає, що не погоджується з посиланнями відповідача на заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду на загальну суму 1804585, 00 грн., у тому числі за травень 2010 року на суму 229476,00 грн., червень 2010 року на суму 147444,00 грн., липень 2010 року на суму 794774,00 грн., серпень 2010 року на суму 35532,00 грн., жовтень 2010 року на суму 94875,00 грн., грудень 2010 року на суму 332854,00 грн., січень 2011 року на суму 169630,00 грн. та завищення відємної різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду за травень 2010 року на суму 4173,00 грн. та січень 2011 року на суму 15486,00 грн., з огляду на наступне.

Згідно до вимог п.п.7.4.1. п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п. 200.1. ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.3. ст. 200 ПК України, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК України, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з п. 200.1 ст. 200 ПКУ, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем товарів/послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду (п. 200.4. ст. 200 ПК України).

Аналіз чинного податкового законодавства вказує на те, що законодавець не ставить в залежність право Позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків (Позивача) і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Виходячи з вищезазначених норм, питання щодо встановлення від'ємного значення суми податку на додану вартість поширюється тільки на окремо взятого платника податків (заявника бюджетного відшкодування), і цей факт законом не ставиться у залежність від розрахунків з бюджетом третіх осіб (контрагентів Позивача) та їх адміністративно-фінансового стану.

Таким чином, на думку суду, Позивачем було повністю дотримано всіх вимог ПК України з реалізації права на податковий кредит та отримання суми бюджетного відшкодування, ним було подано декларацію з ПДВ, розрахунок податку на додану вартість та суми бюджетного відшкодування.

Як вже відмічалося раніше, вказані Позивачем суми підтверджені наявними у матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами.

Суд також вважає за доцільне зазначити, що укладені між Позивачем та його контрагентами договори не були визнані недійсними, а факти сплати вартості придбаної олії соняшникової за відповідними договорами з урахуванням ПДВ, Відповідачем не заперечувались.

Таким чином, завищення Позивачем від'ємного значення за травень 2010 року на суму 229476,00 грн., червень 2010 року на суму 147444,00 грн., липень 2010 року на суму 794774,00 грн., серпень 2010 року на суму 35532,00 грн., жовтень 2010 року на суму 94875,00 грн., грудень 2010 року на суму 332854,00 грн., січень 2011 року на суму 169630,00 грн на загальну суму 1804585, 00 грн., що призвело до завищення бюджетного відшкодування на суму 1804585, 00 грн. та заниження відємної різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду за травень 2010 року на суму 4173,00 грн. та січень 2011 року на суму 15486,00 грн. не відбулося.

Щодо висновку податкового органу про нікчемність правочинів в силу ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, суд не погоджується з такими твердженнями Відповідача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, основним критерієм для того, аби вважати правочин нікчемним, є його недійсність, встановлена законом, а не актом податкової перевірки.

Стаття 215 ЦК України визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Взаємовідносини Позивача з контрагентами (ТОВ «Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл") мають реальний характер, підтверджені первинними документами бухгалтерського обліку, які є дійсними, їх дійсність податковим органом не оскаржувалась.

Суд відзначає, що правовідносини з приводу нікчемності правочинів унормовані ст. 228 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ч. 1 ст. 228 ЦК України); правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України); у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Дослідивши зібрані у справі докази, суд відмічає, що господарські операції, які були проведені між Позивачем та ТОВ «Яровіт-Плюс»і ТОВ "Трейд-Ойл" мали реальне настання, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, висновок Відповідача щодо порушення Позивачем вимог ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України за взаємовідносинами із ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл" є необґрунтованим.

Посилання на відсутність у ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл" умов для здійснення основного виду діяльності, а також на відсутність трудових ресурсів та необхідні основні фонди та обладнання для виконання укладених угод, які виконувались протягом перевіряємого періоду щодо продажу олії соняшникової нерафінованої, а також посилання на те, що ТОВ «Яровіт-Плюс»та ТОВ «Трейд-Ойл»укладало угоди з контрагентами, які мають ознаки «податкової ями»також є необґрунтованими, оскільки зазначена обставина не є підставою для визнання правочинів нікчемними та позбавлення платника податку права на відображення сум до складу податкового кредиту, у разі, якщо Позивач виконав усі передбачені законом умови і має всі документальні підтвердження реальності цих послуг.

Така ж думка наведена і в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 року, де зазначено, що не є обовязковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобовязань визнання недійсними (у тому числі нікчемники) правочинів, які укладались за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків (в даному випадку це ТОВ «Антік-Агро») та його безпосереднім контрагентом.

Як вже відмічалося раніше, фактичні обставини справи свідчать про те, що спірні договори мають реальний характер.

Згідно ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавство.

Чинним законодавством не передбачено обовязок Позивача перевіряти своїх контрагентів за угодами (правочинами, договорами) на предмет їх фактичного та адміністративного-майнового стану.

Таким чином, при укладенні угод перевірка таких фактів, як фактичний та адміністративно-майновий стан контрагентів, не є обовязком субєкта господарювання (Позивача по цій справі).

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України встановлює принцип права, що визначає забезпечення доведеності вини.

Субєкт господарювання (Позивач по справі) може нести відповідальність у вигляді визнання недійсними (нікчемними) юридично значимих дій, вчинених юридичною особою, лише за умови наявності вини субєкта господарювання, тобто коли субєкт господарювання знав або міг знати про існування зазначених фактів.

Отже, керуючись нормою прямої дії, Позивачу, як на момент укладання спірних правочинів, так і на момент фактичного виконання, не було відомо, не могло бути відомо та не повинно бути відомо про фактичний та адміністративно-майновий стан ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл".

Тому посилання Відповідача про необачність Позивача не можуть бути визнані судом обґрунтованими, а практика застосування відповідальності до добросовісних субєктів підприємницької діяльності при відсутності вини є помилковою.

Вирішуючи спір, суд вважає також за необхідне керуватись правовими позиціями Верховного Суду України, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", адже правочини між Позивачем та його контрагентами були укладені у цивільних (господарських) правовідносинах (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 9).

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9, "Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК)".

Суд, вивчивши зміст акту перевірки, наголошує на тому, що даний документ не містить жодних фактичних даних, які б засвідчували наявність в діяльності Позивача обставин, котрі передбачені ч. 1 ст. 228 ЦК України (з урахуванням викладених в Постанові Пленуму ВСУ № 9 правових позицій) як ознак нікчемності спірних правочинів.

Отже, доводи Відповідача про нікчемність спірних договорів є помилковими.

Окрім цього, суд відмічає, що Позивач та його контрагенти є належними субєктами господарювання України (юридичними особами), що набули правоздатності та внесені до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Під час укладання договорів та у момент їх виконання сторони за спірними договорами є зареєстрованими, у встановленому законом порядку, платниками податку на додану вартість і це не заперечується Відповідачем.

Таким чином, у Відповідача не має законних підстав вважати, що у контрагентів Позивача (ТОВ "Яровіт-Плюс" та ТОВ "Трейд-Ойл") відсутні необхідні умови для досягнення результатів відповідної фінансово-господарської діяльності.

Крім того, суд відмічає, що відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач правомірність винесених податкових повідомлень рішень належним чином не довів. Висновки перевіряючих осіб, що викладені у акті перевірки, не підкріплені жодними доказами і носять характер субєктивних припущень.

Враховуючі викладене, позовні вимоги ТОВ «Антік-Агро»про скасування спірних податкових повідомлень рішень є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст. 7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч. ч. 1, 2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АНТІК-АГРО" до Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Харкова про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі міста Харкова № від 11 травня 2011 року та № від 11 травня 2011 року

< ОСОБА_4 > < Сума задоволення > < ОСОБА_4 >

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 10 серпня 2011 року.

Суддя (підпис)< Список > ОСОБА_5

З оригіналом згідно. Оригінал знаходиться в матеріалах справи. Постанова не набрала законної сили< Список >

Суддя М.О. Лук'яненко секретар Чупікова О.С< Список >