Справа № 826/4764/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

03 червня 2016 року №826/4764/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомМіністерства внутрішніх справ України
доМіністерства юстиції України
провизнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство внутрішніх справ України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить:

- визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо внесення подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення та щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №49592119 на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49592119 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням виконавчого листа №826/16834/14, виданого 10.07.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва, у повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем під час вчинення оскаржуваних дій зроблено безпідставний висновок про невиконання позивачем виконавчого листа №826/16834/14, виданого 10.07.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва, оскільки останній, за твердженням відповідача, виконаний ним у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив, заперечень та витребуваних ухвалою суду від 11.05.2016 матеріалів виконавчого провадження не надав, з огляду на що розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2015 у справі №826/16834/14 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, позов задоволено частково: постановлено визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо несвоєчасного розгляду скарги №2 (вх. №Н-2804, №Н-2805, №Н-2806), заяви для оперативного реагування від 17.09.2014 (вх. №Н-3481), заяви про порушення доступу до публічної інформації від 23.09.2014 (вх. №Н-3586) та щодо ненадання відповідей за результатами розгляду запитів на інформацію №1 від 15.09.2014 (вх. №1405зі), №3 від 15.09.2014 (вх. №Н-3449) та №4 від 15.09.2014 (вх. №Н-3448) з усіх порушених у них питань, а також ненадання відповіді на запит на інформацію від 23.09.2014 (вх. №Н-3586); зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути запити на інформацію ОСОБА_1 і ОСОБА_2 №1 від 15.09.2014 (вх. №1405зі), №3 від 15.09.2014 (вх. №Н-3449) та №4 від 15.09.2014 (вх. №Н-3448) та від 23.09.2014 (вх. №Н-3586) і надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Додатковою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2015 у даній справі №826/16834/14 зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути скаргу №3 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 12.09.2014 (вх. №Н-3422) та надати відповідь за результатами її розгляду.

На виконання виконавчого листа №826/16834/14, виданого 10.07.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України розглянути скаргу №3 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 12.09.2014 (вх. №Н-3422) та надати відповідь за результатами її розгляду, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.12.2015 (ВП №49592119), якою, зокрема, встановлено боржнику строк для самостійного виконання рішення суду.

У зв'язку з невиконанням вказаного рішення у межах виконавчого провадження ВП№49592119 державним виконавцем винесено постанови про накладення штрафу від 05.01.2016 (у сумі 680,00 грн.) та від 25.02.2016 (у сумі 1360,00 грн.).

Крім того, на підставі викладеного до Печерського районного управління головного управління Національної поліції в місті Києві направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб за не виконання рішення суду, передбаченою статтею 382 Кримінального кодексу України, від 25.02.2016 №20-1.-49592119/16, а також винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.02.2016 на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з не виконанням рішення у повному обсязі.

Вважаючи вказані дії з внесення подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Приписами частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

У свою чергу, питання, пов'язані з регулюванням закінчення виконавчого провадження, врегульовані положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до частини першої якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Як вбачається зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.02.2016 ВП№49592119, остання прийнята саме на підставі положень пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з не виконанням рішення у повному обсязі.

У силу положень частин першої-третьої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Так, у згаданій постанові про закінчення виконавчого провадження наголошено на тому, що у зв'язку з невиконанням рішення суду у межах виконавчого провадження ВП№49592119 державним виконавцем винесено постанови про накладення штрафу від 05.01.2016 (у сумі 680,00 грн.) та від 25.02.2016 (у сумі 1360,00 грн.), а також на підставі викладеного до Печерського районного управління головного управління Національної поліції в місті Києві направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб за не виконання рішення суду, передбаченою статтею 382 Кримінального кодексу України.

Водночас, позивачем наголошено на тому, що останнім виконано додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №826/16834/14, на підтвердження чого останнім надано суду копію листа від 29.01.2016 №1370/Тх, адресованого ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якому зазначено «На виконання постанов Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та від 20 травня 2015 року, що набрали законної сили, по справі №826/16834/14 у Міністерстві внутрішніх справ України повторно розглянуто Вашу скаргу від 12.09.2014 №3 (вх. №Н-3422 від 12.09.2014).

У зазначеному зверненні Ви вказували на неотримання відповіді на скаргу №2 від 01.08.2014 (вх. №Н-2804, Н-2805, Н-2806 від 01.08.2014).

Під час судового розгляду вказаної вище справи судом було встановлено, що відповідь на скаргу №2 надавалась листами ДВБ МВС України від 11.09.2014 №18/5-Н-13 та ГСУ МВС України від 11.09.2014 №13/Н-5796.

Факт отримання вказаних листів у судовому засіданні Вами не заперечувався.

Крім того, листом ГСУ МВС України від 29.08.2014 №13/Н-5796 продовжено розгляд Вашого звернення, однак у зв'язку з тим, що в Міністерстві внутрішніх справ України відсутні підтвердження отримання Вами вказаного листа, судом було визнано несвоєчасним розгляд скарги №2.

Одночасно повідомляємо, що працівників, які здійснювали розгляд вказаного звернення, звільнено з органів внутрішніх справ.

У разі незгоди з прийнятим рішенням Ви маєте право оскаржити його згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 Закону України «Про звернення громадян».

З аналізу викладеного вбачається, що за твердженням позивача (боржника у межах вказаного виконавчого провадження), відповідь на скаргу №3 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 12.09.2014 (вх. №Н-3422) фактично надана, виходячи зі змісту встановлених судом обставин справи №826/16834/14 у постанові від 28.01.2015 та у додатковій постанові від 20.05.2015.

Водночас, суд зазначає, що дублювання змісту вказаних постанов суду не є належним розглядом скарги №3 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 12.09.2014 (вх. №Н-3422), оскільки вказані обставини були враховані судом під час розгляду адміністративної справи №826/16834/14, незважаючи на що, судом зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути скаргу №3 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 12.09.2014 (вх. №Н-3422) та надати відповідь за результатами її розгляду.

Таким чином, суд вказує, що у межах спірних правовідносин відповідачем правомірно на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження» внесено подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49592119 на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Решта позовних вимог, які полягають у зобов'язанні вчинити певні дії, є похідними від розглянутих вище, за результатами розгляду яких суд дійшов до висновку про відмову в їхньому задоволенні, а, отже, вимога про зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49592119 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням виконавчого листа №826/16834/14, виданого 10.07.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва, у повному обсязі також не підлягає задоволенню.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на необґрунтованість останніх.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Суддя Аблов Є.В.

Суддя Мазур А.С.