Справа № 826/6417/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2016 року № 826/6417/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І. А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, третя особа: Головне управління Національної поліції України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Національної поліції України (далі також - відповідач), третя особа - Головне управління Національної поліції України в Донецькій області (далі також - третя особа), в якому позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 230 о/с від 11 квітня 2016 року «По особовому складу», яким позивача звільнено з посади заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління та призначено начальником управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області;

- поновити позивача на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року в даній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність оскаржуваного наказу з огляду на упередженість керівництва Національної поліції України щодо його особи та перевищення повноважень Голови Національної поліції України при його прийнятті.

Крім того, позивач звертає увагу на явну необґрунтованість наказу відповідача №230 о/с від 11 квітня 2016 року та, відповідно, порушення чинних положень законодавства при його прийнятті.

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач підтримав заявлені в позовній заяві вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив. Разом з тим, 02.06.2016 від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення проти позову, у яких останній покликався на те, що наказ № 230 о/с від 11 квітня 2016 року «По особовому складу» виданий в межах повноважень керівника поліції з дотриманням прав та інтересів позивача, з огляду про що у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Третьою особою були надані письмові пояснення по справі. В своїх поясненнях Головне управління Національної поліції України в Донецькій області підтримало висловлену відповідачем у судовому засіданні позицію щодо обґрунтованості прийняття оскаржуваного наказу № 230 о/с від 11 квітня 2016 року.

У судове засідання, призначене на 25 травня 2016 року, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник третьої особи не з'явився.

Відповідно до вимог ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, оскільки у судове засідання 25 травня 2016 року не з'явився представник третьої особи, належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, що не є перешкодою для розгляду справи, враховуючи відсутність необхідності заслухати свідка чи експерта, з урахуванням вимог статті 128 КАС України, суд, дослідивши матеріали справи, перейшов до розгляду справи в подальшому у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що наказом Голови Національної поліції України від 08 лютого 2016 року № 78 о/с «По особовому складу», полковника поліції ОСОБА_1 (М-105161), заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління, з 08 лютого 2016 року звільнено зі служби в поліції за п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у справі № 826/2010/16 задоволено у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної поліції України, Голови Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії Національної поліції України про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення з посади заступника начальника Головного слідчого Управління - начальника управління Національної поліції України та поновлення на роботі. В частині поновлення на роботі рішення суду звернуто до негайного виконання.

08 квітня 2016 року Національною поліцією України видано наказ № 224 о/с «По особовому складу» за підписом Голови Національної поліції України, відповідно до якого ОСОБА_1 поновлено на посаді.

11 квітня 2016 року Головою Національна поліція України Х. Деканоідзе видано наказ № 230 о/с «По особовому складу», яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного слідчого Управління - начальника управління та призначено його на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, у якості правової підстави для прийняття оскаржуваного наказу, відповідачем було зазначено п. 2 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби).

Стаття 65 Закону України «Про Національну поліцію» врегульовує питання переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 наведеного правового положення, переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Відповідно до приписів ч. 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Отже, колегія суддів зазначає, що у наказі про здійснення переміщення на вказаній правовій підставі має бути обґрунтовано в чому полягає «ефективність переміщення» та «інтерес служби».

Водночас, виходячи з аналізу тексту оскаржуваного наказу відповідача № 230 о/с від 11 квітня 2016 року, вбачається відсутність у ньому обґрунтування ефективності переміщення позивача на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області та інтересів служби у здійсненні такого переміщення.

Крім того, відповідно до наведеного вище положення п. 2 ч. 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що вказана норма може бути підставою виключно для переміщення особи на рівнозначну посаду.

Колегія суддів зазначає, що така рівнозначність посад підлягає встановленню шляхом порівняння, в тому числі, таких показників як коло функціональних обов'язків, розмір посадових окладів та ступінь підпорядкованості.

Щодо функціональних обов'язків, то виходячи з функціональних обов'язків, які були покладені на позивача як на заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України, відповідно до наявних в матеріалах справи документів, до його повноважень входило:

- безпосереднє керівництво роботою управління з організації розслідування корупційних злочинів та кураторство управління розслідування особливо важливих та резонансних кримінальних проваджень;

- організаційно-управлінська діяльність;

- планування роботи управління, складання планів розслідування кримінальних правопорушень, що розслідуються цим підрозділом;

- забезпечення взаємодії із судами, Генеральною прокуратурою України, структурними підрозділами МВС та Національної поліції України, іншими правоохоронними органами, науковими та навчальними закладами системи МВС з питань, що стосуються компетенції підпорядкованих управлінь;

- відповідальність за підготовку матеріалів з питань діяльності управлінь, які направляються до державних органів, подаються на розгляд керівництву ГСУ;

- ужиття заходів щодо підвищення якісних показників досудового розслідування;

- організація накопичення та підготовки відповідних аналітичних матеріалів за напрямами роботи управлінь, прийняття рішень щодо усунення недоліків та закріплення позитивних тенденцій;

- забезпечення відомчого процесуального контролю у кримінальних провадженнях, що розслідуються підпорядкованими управліннями;

- проведення заслуховування кримінальних проваджень та стану досудового розслідування;

- контроль стану дотримання законності в слідчій роботі;

- розгляд матеріалів перевірок, що надходять для вирішення питання про внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄДРДР, а також кримінальних проваджень, що надійшли до ГСУ;

- взяття участі в розробці нормативно-правових актів, окремих державних комплексних програм та інші.

Водночас, 22 січня 2016 року Міністерством внутрішніх справ України було затверджено наказ № 39, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 рок за № 216/28346 «Про затвердження Типового положення про управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування головних управлінь Національної поліції України в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, областях, м. Києві». Даним наказом визначені, зокрема, права та обов'язки начальника управління в областях, виходячи з яких вбачається, що начальник управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування (далі також - УОАЗОР) зобов'язаний:

- здійснювати безпосереднє керівництво та організовувати роботу УОАЗОР, відповідати за належне виконання покладених на підрозділ завдань та розподіляти обов'язки між своїми заступниками;

- затверджувати посадові (функціональні) обов'язки працівників УОАЗОР;

- подавати керівництву ГУ пропозиції щодо оцінки стану забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, а також надання поліцейських послуг (на території обслуговування);

- за дорученням начальника ГУ представляти Головне управління Національної поліції України в органах державної влади та місцевого самоврядування з питань, що належать до компетенції підрозділу;

- координувати дії органів поліції під час виконання комплексних завдань щодо підвищення рівня публічної безпеки і порядку та протидії злочинності;

- подавати пропозиції керівнику ГУ щодо призначення перевірок у підрозділах ГУ;

- в межах компетенції погоджувати та підписувати документи ГУ;

- за дорученням керівництва ГУ організовувати проведення службових розслідувань у порядку, визначеному законодавством;

- вносити керівництву ГУ пропозиції щодо вдосконалення структури і штатної чисельності УОАЗОР.

Таким чином, жодних повноважень щодо здійснення досудового розслідування, підвищення якісних показників досудового розслідування, забезпечення відомчого процесуального контролю у кримінальних провадженнях, що розслідуються підпорядкованими управліннями, проведення заслуховування кримінальних проваджень та стану досудового розслідування, контролю стану дотримання законності в слідчій роботі, розгляду матеріалів перевірок, що надходять для вирішення питання про внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄДРДР, а також кримінальних проваджень, що надійшли до ГСУ, взяття участі в розробці нормативно-правових актів, окремих державних комплексних програм, дані функціональні обов'язки не містять, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про те, що посада, на яку ОСОБА_1 призначено згідно оскаржуваного наказу, а саме - начальник управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування не є рівнозначною посаді, з якої його було звільнено, виходячи з порівняння функціональних обов'язків, якими на таких посадах наділяються посадові особи.

Щодо питання окладів, то відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», розмір посадового окладу заступника начальника Головного управління - начальника управління апарату Національної поліції складає - 7 400, 00 грн., в той час як розмір окладу начальника управління апарату Головного управління Національної поліції України в областях складає 3 600, 00 грн. Тобто посадовий оклад позивача на новій посаді більше ніж у 2 рази нижчий, ніж на попередній, що підтверджує їх нерівнозначність.

Щодо питання підпорядкування, то на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України позивач був підпорядкований безпосередньо начальнику Головного слідчого управління Національної поліції, заступникам керівника Національної поліції, та керівнику Національної поліції України, а територіальні структурні підрозділи Національної поліції України, в тому числі їх керівники, були у підпорядкуванні позивача.

На посаді ж начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_1 підпорядковується заступникам керівника та керівнику Головного управління Національної поліції в Донецькій області, тобто тим посадовим особам, які до його звільнення перебували у його підпорядкуванні, що додатково до наведеного вище підтверджує нерівнозначність посади, на яку призначено позивача у порівнянні з тією, з якої його було звільнено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями Закону України «Про Національну поліцію» визначені й інші умови, які мають бути дотримані про здійсненні переміщення працівника на підставі приписів п. 2 ч. 1 статті 65 такого Закону.

Так, відповідно до п. 8 ч. 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію», яка визначає гарантії професійної діяльності поліцейського, поліцейський може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та своїх професійних, особистих якостей.

Водночас, з наявних матеріалів справи вбачається, що Національною поліцією України не встановлювались такі результати виконання покладених на позивача обов'язків та/або його професійні, особисті якості, які б давали підстави для переміщення його на іншу посаду.

Також, згідно з ч. 8 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Між тим, в наказі, яким відповідач звільнив ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного слідчого Управління - начальника управління та призначив на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області відсутнє посилання на рапорт позивача про його переміщення або на будь-який інший документ, який підтверджує наявність ініціативи прямого керівника на його переміщення, ініціативи керівника будь-якого іншого органу поліції, який порушив питання про переміщення позивача. Крім того, такі документи не були додані і до матеріалів справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуваний наказ № 230 о/с від 11 квітня 2016 року був прийнятий відповідачем з порушенням наведених вище обов'язкових до застосування приписів Закону України «Про Національну поліцію», що прямо свідчить про його протиправність.

Також, згідно з п. 40 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», яке затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується, в тому числі, що при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Враховуючи функціональні обов'язки позивача на посаді, з якої його було звільнено, що були наведені вище, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1, в порушення наведеного законодавчого положення, на новій посаді доручено виконання іншої ділянки роботи, аніж та, якою він займався на посаді заступника начальника Головного слідчого Управління - начальника управління Національної поліції України. Крім того, відповідачем до матеріалів справи не було надано жодних документів, з яких можливо було б встановити обставини проведення будь-якої перепідготовки щодо перепрофілювання та адаптації позивача до нової посади, що мала б передувати переміщенню, що суперечить наведеній правовій нормі.

Суд звертає увагу, що ч. 9 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

При цьому Закон України «Про Національну поліцію» не визначає та не розкриває поняття «переміщення» та «переведення» на відміну від Кодексу законів про працю України.

В судовій практиці Верховного Суду України неодноразово було відображено положення про те, що за загальним правилом, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Вказана позиція, зокрема, закріплена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року по справі № 21-8а15.

Відповідно до вимог статті 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Між тим, виходячи зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що фактично позивача без наявності його згоди було переведено у іншу місцевість, що прямо суперечить наведеним положенням спеціального та загального законодавства та додатково до зазначеного вище свідчить про протиправність оскаржуваного наказу відповідача № 230 о/с від 11 квітня 2016 року.

Також при вирішенні даної адміністративної справи суд враховую наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 статті 7 Закону України «Про Національну поліцію», у діяльності поліції забороняються будь-які привілеї чи обмеження за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовною або іншими ознаками.

У відповідності до положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Так, статтею 2 Конвенції № 111 «Про дискримінацію в галузі праці та занять» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці, а навпаки, має прийматись неупереджено та об'єктивно.

Водночас, з наявних в матеріалах справи доказів, а саме витягів з публікацій засобів масової інформації та відеозаписів інтерв'ю Голови Національної поліції України Х. Деканоідзе, наданих нею після поновлення позивача в судовому порядку на посаді в Національній поліції України, вбачається упереджене та дискримінаційне ставлення Х. Деканоідзе до позивача.

Так, керівником поліції було зазначено, що «Він (позивач) повернеться на роботу, але я вже сьогодні дала коментар, що він буде відряджений. Якщо він хоче служити народу України, він не буде служити народу України з теплою мисочкою в ГСУ. Він буде відряджений, буде служити, наприклад, у пана Аброськіна в Донецькій області та на відповідній посаді, звичайно, тому що ми будемо виконувати рішення суду. Потім я розповім сценарій, як це буде все. Напевно, вони підуть на лікарняний, але наша кадрова інспекція їх перевірятиме кожен день - поліклініку, госпіталь, де вони лежать або не лежать, або вдома, вони реально хворі чи не хворі. Так що, я клянусь тим людям, які реально вірять, наприклад, в майбутню долю нашої України і в долю Національної поліції, в майбутню Національну поліцію, що вони не будуть у вигідному становищі. І я буду боротися до кінця, тому що, ми прийняли таке рішення».

Відповідно до приписів ч. 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Беручи до уваги наведене, суд вбачає, що при прийнятті оскаржуваного наказу №230 о/с від 11 квітня 2016 року відповідачем було допущено порушення наведених вище законодавчих приписів в частині заборони допущення випадків дискримінації, упередженого та необ'єктивного ставлення до працівників поліції при проходженні ними служби в Національній поліції України.

Відповідно, оскаржуване рішення було прийнято без дотримання зазначених у статті ч. 3 статті 2 КАС України критеріїв.

Варто звернути увагу, що відповідно до п. 6 ч. 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

В контексті наведеного, необхідно акцентувати увагу на приписах статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), відповідно до приписів якої, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Враховуючи напрацьовані Європейським судом з прав людини правові позиції щодо тлумачення та застосування наведеної норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, викладені, зокрема, в його рішенні у справі «Бьорден проти Сполученого Королівства», суд вважає за необхідне зазначити, що стосовно питання дискримінації повинна мати місце різниця у ставленні до осіб у відносно схожій ситуації. Така відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо відсутнє об'єктивне та розумне обґрунтування, тобто, якщо воно не переслідує правомірну (легітимну) мету або якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку планувалось досягти.

Між тим, враховуючи встановлені вище судом у справі обставити та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів не вбачає ознак правомірності або розумного обґрунтування в діях Голови Національної поліції України Х. Деканоідзе щодо вибіркового переміщення позивача на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області, а тому визнає такі дії керівника Національної поліції України явно дискримінаційними по відношенню до позивача та такими, що вчинені з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

В аспекті зазначеного суд звертає увагу на приписи ч. 1 статті 172 Кримінального кодексу України, відповідно до яких незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв'язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю караються штрафом від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, або виправними роботами на строк до двох років.

Отже, виходячи з системного аналізу чинних положень законодавства в контексті досліджуваних обставин справи, колегія суддів констатує явну протиправність оскаржуваного наказу Національної поліції України № 230 о/с від 11 квітня 2016 року «По особовому складу», яким позивача звільнено з посади заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління та призначено начальником управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Таким чином суд визнає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо визнання такого наказу протиправним та його скасування.

Згідно з ч. 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на зазначене, підлягають задоволенню і похідні від вказаних вище позовні вимоги позивача про його поновлення на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України.

При цьому, згідно з п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Отже, наказ Національної поліції України № 230 о/с від 11 квітня 2016 року підлягає скасуванню саме з моменту його прийняття.

Крім того, беручи до уваги зазначену правову позицію та встановлену судом протиправність оскаржуваного наказу відповідача, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України з дня його незаконного з неї звільнення, а саме з 11 квітня 2016 року.

Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи, що дана справа належить до категорії адміністративних справ, передбачених наведеною процесуальною нормою, дана постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 122, 128, 158-163, 256 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної поліції України, третя особа - Головне управління Національної поліції України в Донецькій області, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття наказ Національної поліції України № 230 о/с від 11 квітня 2016 року «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України з 11 квітня 2016 року.

Звернути постанову до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління Національної поліції України з 11 квітня 2016 року.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда