Справа № 802/251/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 травня 2016 р. Справа № 802/251/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.

суддів: Воробйової І.А.

Поліщук І.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

представника відповідача 1: Горецького Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Національної поліції України

про: стягнення середнього заробітку, одноразової та щомісячної грошової допомоги

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (відповідач 1), Національної поліції України (відповідач 2) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та щомісячної грошової допомоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що його - старшого сержанта поліції поліцейського батальйону патрульної поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області було звільнено із займаної ним посади відповідно до наказу №16 о/с, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліції" (у зв'язку із скороченням штатів). Проте після такого звільнення відповідачами, в порушення норм чинного законодавства, не було проведено з ним повний розрахунок передбачених законодавством виплат, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним адміністративним позовом, у якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог за вх. №9744 від 16.05.2016 року, просить суд:

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 4361,43 грн.;

- стягнути з Національної поліції України щомісячну грошову допомогу з моменту звільнення по дату винесення рішення;

- зобов'язати Національну поліцію України виплачувати щомісячну грошову допомогу в подальшому на протязі року на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_1 в АБ "Укргазбанк", м. Київ, МФО 320478, код ЄДРПО 23697280, картковий рахунок НОМЕР_2;

- в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку допустити судове рішення до негайного виконання.

Позивач у судове засідання не прибув, натомість подав клопотання за вх. №10918 від 27.05.2016 року, у якому просив суд здійснювати розгляд справи без його участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову за обставин, що викладенні письмово та долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача 2 у судове засідання не прибув, подавши клопотання за вх. №9808 від 17.05.2016 року, у якому просив здійснювати розгляд даної справи без його участі. Разом із тим, свою позицію з приводу заявлених позовних вимог виклав у письмових запереченнях за вх. №7685 від 20.04.2016 року, у яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3 є не необґрунтованими, у зв'язку з чим вважає, що підстави для їх задоволення відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 4 статті 122 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача 2.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача 1, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що наказом Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області №16 о/с від 29.01.2016 року, старшого сержанта поліції - ОСОБА_3 звільнено зі служби в поліції з посади поліцейського батальйону патрульної поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію України" (скорочення штатів). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складала 18 років 11 місяців 25 днів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, в день звільнення йому було видано трудову книжку та витяг із наказу, однак було відмовлено у видачі довідки про нараховані йому суми до виплати з посиланням на те, що такий розрахунок ще не здійсненний. Лише згодом, 01.03.2016 року на його картковий рахунок надійшов розрахунок у сумі 1900 грн. Даний розрахунок був перерахований із затримкою у 27 днів.

Натомість виплату одноразової та щомісячної грошової допомоги, передбачених пунктами 10, 11 Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", відповідачами здійснено не було, хоча передумов для непризначення таких виплат не існувало.

Позивач вважаючи, що відповідачами безпідставно не здійснено виплату передбачених чинним законодавством одноразової та щомісячної грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні, звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в процесі розгляду якого позивач відмовився від вимоги щодо стягнення одноразової грошової допомоги в сумі 42160,50 грн.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Щодо першої вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, обґрунтовуючи дану вимоги позивач посилається на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), якими передбачений обов'язок виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про Національну поліцію".

Статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Слід зазначити, що в даному випадку спірні правовідносини врегульовано Розділом IX "Соціальний захист поліцейських" Закону України "Про Національну поліцію".

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі

Зазначену позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України в своїх рішеннях, зокрема в своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача, як старшого сержанта поліції поліцейського батальйону патрульної поліції Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

В даному випадку Законом України "Про Національну поліцію" передбачено лише виплату грошового забезпечення та не встановлено обов'язку виплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 цього Закону, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейським Національної поліції" установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Частиною другою зазначеної постанови передбачено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Отже, враховуючи вимоги спеціального законодавства, обов'язку у відповідача у виплаті поліцейським середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні не має.

При цьому слід врахувати вимоги пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у якому чітко зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Відтак посилання ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог на застосування при вирішенні даного спору ст.ст. 116, 117 КЗпП України є помилковими, оскільки трудові відносини поліцейських регулюються спеціальним законодавством.

Аналогічної позиції у подібних за змістом правовідносин дотримується і Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 15.09.2015 року (справа №К/9991/20127/11).

За таких обставин, враховуючи, що спірні правовідносини врегульовано спеціальним законодавством, норми якого не передбачають виплату поліцейським середнього заробітку за час затримки розрахунку при їх звільненні, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, задоволенню не підлягає.

Крім того, враховуючи відмову у задоволені позову у цій частині, як наслідок, відсутні підстави для задоволення іншої вимоги позивача щодо допущення судового рішення в цій частині до негайного виконання.

В свою чергу, визначаючись щодо позовної вимоги про стягнення з Національної поліції України щомісячної грошової допомоги з моменту звільнення по дату винесення рішення, суд зазначає наступне.

Пенсійне забезпечення поліцейських, виплата одноразової та щомісячної грошової допомоги при звільненні їх зі служби в поліції здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

При цьому, умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України (абз. 2 ст. 9-1 Закону).

На виконання даних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 17.07.1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" (далі - Постанова №393).

Пунктом 11 Постанови №393 встановлено, що особам, звільненим із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням (абз. 2 п. 11 Постанови №393).

Згідно із абз. 3 п. 11 Постанови №393, річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх із служби. Допомога виплачується з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні.

Представник відповідача 1 заперечуючи проти задоволення первинних позовних вимог вказував на відсутність у ОСОБА_3 права на отримання одноразової та щомісячної грошової допомоги, оскільки в момент звільнення останнього норми Постанови №393 не поширювались на поліцейських.

Разом із тим, в ході розгляду даної справи, позиція відповідача 1 щодо вищезазначеного питання була змінена, останній визнав право позивача на отримання одноразової та щомісячної грошової допомоги та здійснив виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги, наслідком чого стала відмова позивача від позову в цій частині.

Натомість щодо виплати щомісячної грошової допомоги представник відповідача 1 зазначає, що жодних звернень ОСОБА_3 для реалізації його права на отримання цієї допомоги не було, а враховуючи річний період виплати цієї допомоги, який ще не закінчився, - вказує на відсутність порушеного права позивача на її отримання.

В свою чергу представник Національної поліції у наданих письмових запереченнях вказує на відсутність підстав для стягнення щомісячної грошової допомоги із Національної поліції, оскільки виплата цієї допомоги повинна здійснюватись відповідачем 1 - Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області.

При цьому, суд звертає увагу на те, що ані представником відповідача 1, ані представником відповідача 2 не заперечується факт наявності у ОСОБА_3 права на отримання щомісячної грошової допомоги.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача 1 на відсутність звернення ОСОБА_3 на отримання щомісячної грошової допомоги, оскільки умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги врегульовані у Постанові № 393, норми якої не передбачають необхідність будь якого звернення із відповідною заявою задля реалізації права особи на отримання цієї грошової допомоги, яке виникає після звільнення особи, яка мала право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням, зі служби.

З огляду на вищевикладені обставини суд приходить до висновку, що відповідачами безпідставно не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_3 щомісячної грошової допомоги при звільненні його зі служби.

Разом з тим визначаючись щодо особи, якій належить обов'язок здійснити відповідну виплату грошової допомоги, суд виходив із наступного.

Так, відповідно до абз. 4 п. 11 Постанови №393, виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв'язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управлінням державної охорони через уповноважені ними органи.

Слід зазначити, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" та Закон України "Про центральні органи виконавчої влади".

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Пунктом 7 Положення про Національну поліцію (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877) передбачено, що Національна поліція здійснює свої повноваження через центральний орган управління та утворені в установленому порядку територіальні (у тому числі міжрегіональні) органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Отже, в межах адміністративно-територіальних одиниць України та у відносинах, які виникають з поліцейськими, що проходять службу в областях Національна поліція вчиняє дії через відповідні територіальні органи.

Територіальні органи поліції утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч. 1 ст. 15 Закону України "Про Національну поліцію").

Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Так, пунктом 1 Положення про Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (затверджене наказом Національної поліції від 06.11.2015 № 18) передбачено, що Головне управління Національної поліції у Вінницькій області є територіальним органом Національної поліції та згідно законодавства України реалізовує повноваження Національної поліції на території Вінницької області.

Відповідно до п. 17 Положення Головне управління є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Головне управління з метою організації своєї діяльності забезпечує організацію та ведення бухгалтерського обліку в установленому законодавством порядку (пп. 8, п. 7 Положення).

Підпунктом 44 п. 6 Положення передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань забезпечує відповідно до законодавства правовий і соціальний захист поліцейських, інших працівників Головного управління та членів їх сімей.

Поліцейським соціальний захист передбачається Розділом IX Соціальний захист поліцейських Закону України "Про Національну поліцію", нормами якого регулюються правовідносини щодо надання поліцейським відпусток, грошового забезпечення, медичного забезпечення, житлового забезпечення, пенсійного забезпечення та призначення і виплати грошової допомоги.

З аналізу вищезазначених положень слідує, що виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Національною поліцією, однак через його територіальні органи.

В даному ж випадку, територіальним органом на який покладено повноваження виплати щомісячної грошової допомоги є Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (відповідач 1), в структурі якого працював позивач, а тому саме дана особа має відповідати за заявленою позовною вимогою. Додатковим підтвердження такому висновку суду слугує і здійснення саме ГУ Нацполіції у Вінницькій області в процесі розгляду цієї справи виплати позивачу одноразової грошової допомоги, про що свідчить довідка від 27.04.2016р. № 887/29/01-2016р (а.с. 102).

Щодо визначеного позивачем способу захисту порушеного права у спосіб стягнення суми коштів то слід зазначити, що виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України згідно із черговістю звільнення працівників. При цьому процедура її виплати територіальним органом Національної поліції України полягає у замовленні цих коштів у ДФЗБО Національної поліції, надходження цих коштів до територіального органу та здійсненні їх подальшої виплати звільненій особі. Отже, оскільки зазначені кошти не перебувають безпосередньо на рахунках ГУ НП у Вінницькій області, а замовляються ним у ДФЗБО Національної поліції в разі необхідності та в порядку черговості, тому і стягнення цих коштів без попереднього їх надходження за цільовим призначення є неможливим.

За таких обставин суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача на отримання щомісячної грошової допомоги, є зобов'язання Головного управління Національної поліції у Вінницькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, з 03.02.2016 року ( з дня звільнення зі служби в поліції) по 31.05.2016 року (день постановлення судового рішення).

Водночас, визначаючись щодо позовної вимоги про зобов'язання Національної поліції України виплачувати позивачу щомісячну грошову допомогу в подальшому на протязі року, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, метою та завданням адміністративного судочинства, зокрема, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду. Тобто, лише порушене право підлягає захисту, а не ті права та інтереси, які, можливо, у майбутньому будуть порушені.

Суд акцентує увагу на тому, що рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Слід зазначити, що п. 11 Постанови № 393 визначає чіткий перелік підстав, поява яких зумовлює зупинення виплати щомісячної грошової допомоги.

На даний момент перераховані у п. 11 Постанови №393 підстави для припинення виплати щомісячної грошової допомоги ОСОБА_3 відсутні, однак рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, що такі підстави не виникнуть на протязі року.

Визначаючись щодо цієї вимоги, суд також враховує висновки, що відображені у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", відповідно до яких, резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов'язання відповідача виплачувати позивачу щомісячну грошову допомогу в подальшому на протязі року задоволенню не підлягає.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, з 03.02.2016 року по 31.05.2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Слободонюк Михайло Васильович

Судді: Воробйова Інна Анатоліївна

Поліщук Ірина Миколаївна