Справа № 823/444/16
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 року справа № 823/444/16

м. Черкаси

11год. 00хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гараня С.М.,

при секретарі Тараненку М.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, адміністрації апеляційного суду Черкаської області про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, адміністрації апеляційного суду Черкаської області, в якому просив зобовязати відповідачів здійснити йому виплату вихідної допомоги в розмірі десяти заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом голови апеляційного суду Черкаської області № 11 від 05.02.2015, на підставі постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII і відповідно до п.9 ч.5 ст.126, п.1 ч.1 ст.131 Конституції України, ОСОБА_1 був звільнений у відставку з посади судді апеляційного суду Черкаської області. Вихідна допомога в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, згідно ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону від 07.07.2010 № 2453-VI позивачеві виплачена не була, що спонукало останнього звернутись з відповідним позовом до суду. В ході розгляду справи ОСОБА_1 додатково наголосив, що постановою Верховного Суду України від 16.09.2015 визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення судді, в звязку з поданням нею заяви про відставку, що потягло за собою неотримання останньою вихідної допомоги. На думку позивача, дане рішення має бути взяте судом до уваги адже даний спір стосувався постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII, якою був також звільнений у відставку і ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Державної судової адміністрації України до зали судового засідання не прибув, в наданих заперечення зазначив, що питання про звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України 25.12.2014, а в подальшому наказом голови апеляційного суду Черкаської області від 05.02.2015 № 11 ОСОБА_1 відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці. На час прийняття Верховною Радою зазначеної постанови ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 166-VII. Таким чином, в спірних правовідносинах мають застосовуватися норми Закону, які діяли на час прийняття рішення про звільнення судді. Додатково наголосив, що з моменту подання ОСОБА_1 заяви про відставку до фактичного звільнення останнього з посади судді позивач перебував на посаді і йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Отже, отримання позивачем заробітної плати в період з моменту подання заяви до звільнення з посади судді є підтвердженням того, що підставою для нарахування та виплати судді вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат є не факт подання суддею заяви про відставку до Вищої ради юстиції, а прийняття Верховною Радою України рішення про відставку судді.

Представник адміністрації апеляційного суду Черкаської області до зали судового засідання також не прибув, в запереченні наданому на попереднє судове засідання зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем ставиться вимога не до юридичної особи апеляційного суду Черкаської області, а до не визначеного кола посадових осіб адміністрації апеляційного суду Черкаської області, які не несуть особисту відповідальність по виплаті вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 1993 працював суддею апеляційного суду Черкаської області. Постановою Верховної Ради України від 19.12.2004 був обраний безстроково, суддею цього ж суду.

15.12.2013 позивач звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку на підставі п.9 ч.5 ст.126, п.1. ч.1 ст.131 Конституції України та положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с.22).

Оскільки Вища рада юстиції, у визначені законом терміни, не внесла до Верховної Ради України подання про звільнення судді Літвінцева В.М. з посади, то останнім були направлені відповідні звернення в Комітет Верховної Ради України з питань верховенства права та правосуддя, а також до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (а.с.29-32).

В подальшому, 11.02.2014 Вищою радою юстиції прийнято рішення № 164/0/15-14 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Черкаської області, у звязку з поданням заяви про відставку», (а.с.28).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Черкаської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.6-7), а наказом голови апеляційного суду Черкаської області від 05.02.2015 № 11 відраховано зі штату апеляційного суду Черкаської області та виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 11 календарних днів, за період з 01.12.2014 по 05.02.2015 (а.с.5).

У лютому 2016 року позивач звернувся в апеляційний суд Черкаської області із заявою в якій просив надати йому вихідну допомогу в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, при звільненні з посади судді.

Оскільки на даний час ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, при звільненні з посади судді не отримав, це спонукало останнього звернутись з відповідним позовом до суду, за захистом своїх прав зі сторони субєкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (надалі Закон № 2453).

Суд зазначає, що норми вказаного Закону вживаються в редакції, яка діяла станом на час подання ОСОБА_1 заяви про відставку.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону № 2453, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

Згідно ч.1 ст.109 Закону № 2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається ст.131 цього Закону, має право подати заяву у відставку. У ч.3 вказаної статті зазначається, що заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Матеріалами справи встановлено, що станом на момент подачі заяви про відставку (15.12.2013) стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді становив 21 рік 2 місяці та 4 дні (а.с.9).

Частиною 6 ст.111 Закону № 2453 передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до вимог ст.129 Закону № 2453, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами. Згідно ч.2 даної статті суддівська винагорода (у конкретному випадку) складається з посадового окладу та доплат за вислугу років.

Згідно ч.1 ст.136 зазначеного Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

На час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування його зі штату суду набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 виключено ст.136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд наголошує, що відомостей щодо наявності рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційним Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», в частині виключення ст.136 із Закону № 2453 матеріали справи не містять, не зміг надати вказані докази і позивач.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зокрема зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, у цьому випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, а саме станом на 25.12.2014.

Аналізуючи норми чинного законодавства та приймаючи до уваги обставини даної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 щодо виплати йому у звязку з виходом у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на час звільнення позивача вказана допомога не була передбачена чинним законодавством України.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 01.03.2016 у справі № 806/2442/15 (провадження № К/800/51838/15) та від 15.03.2016 (провадження № К/800/49608/15).

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати зазначеної допомоги, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки вказаний суд у своїх рішеннях, зокрема у справі № 10-рп/2013 від 19.11.2013 не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження його прав.

Критично сприймає суд також посилання ОСОБА_1 на необхідність взяти до уваги постанову Верховного Суду України від 16.09.2015, якою визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення судді, в звязку з поданням нею заяви про відставку, що потягло за собою неотримання останньою вихідної допомоги (даний спір стосувався постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII, якою був також звільнений у відставку і ОСОБА_1М.), оскільки зазначене рішення жодним чином не впливає на звуження обсягу прав та інтересів позивача (з урахуванням встановлених вище висновків), який сам згідно ч.2 ст.171-1 КАС України не звертався до Вищого адміністративного суду України для оскарження бездіяльності Вищої ради юстиції та Верховної Ради України щодо порушення строків внесення подання про звільнення судді та затягування строків його розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі довели правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, тобто діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги яка подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 08.06.2016 року