Справа № П/811/3962/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Київ К/800/37642/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про скасування податкових повідомлень рішень, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року Фізична особа підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_4.) звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів та зборів в Кіровоградської області від 04.09.2014 року № 0 та № ;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів та зборів в Кіровоградської області від 24.10.2014 року № Ф -

- визнати протиправним та скасувати рішення Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів та зборів в Кіровоградської області від 27.10.2014 року № 506/784.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що позивачем належним чином підтверджено реальність господарських операцій з його контрагентом, відтак ним правомірно сформовано витрати та податковий кредит з податку на додану вартість та не занижено зобов'язань з цього податку, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що податковий орган при винесенні оскаржуваних рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченні чинним законодавством, так вказані рішення були прийняті у відповідності до висновків акту перевірки позивача, якою встановлено відсутність реального характеру настання наслідків господарських правовідносин між позивачем та ТОВ «Агротранспром», у зв'язку з чим, ФОП ОСОБА_4 завищив валові витрати та занизив суму чистого оподаткового доходу, податку на додану вартість, на суму податків, що враховуються в ціні поставлених на його адресу ТОВ «Агротранспром» паливно-мастильних матеріалів.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

У період з 04.08.2014 року по 15.08.2014 року, посадовими особами відповідача було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податкові та зборів з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якого складено акт перевірки №54/1710/218004293 від 18.08.2014 року.

Перевіркою ФОП ОСОБА_4 встановлено порушення:

1. абзацу а) п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що полягали у не проведенні нарахування, утримання та сплати/перерахування до бюджету ПДФО у розмірі 684,68 грн., у тому числі: 3-й квартал 2011 року - 380,24 грн., 3-й квартал 2012 року - 152,22 грн., 3-й квартал 2013 року - 152,22 грн.

2. абзацу б) п. 176.2 ст. 176 ПК України, що полягали у не відображенні в податкових розрахунках форми 1-ДФ доходу від надання нерухомого майна в оренду (106 ознака) фізичній особі в сумі 4564,50 грн (в т.ч. 3-й квартал 2011 року - 2534,92 грн., 3-й квартал 2012 року - 1014,79 грн., 3-й квартал 2013 року - 1014,79 грн.) та донараховано податку з доходів фізичних осіб у розмірі 684,68 грн., у тому числі 3-й квартал 2011 року - 380,24 грн., 3-й квартал 2012 року - 152,22 грн., 3-й квартал 2013 року - 152,22 грн.

3. п. 177.2 та п. 177. 4 ст. 177 ПК, внаслідок чого завищено валові витрати в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності у розмірі 44229,33 грн. за 2012 рік.

4. п. 2 абз. 1 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки занижено суму на яку нараховується єдиний внесок за 2012 рік на 265321,15 грн., в результаті чого занижено єдиний внесок з самостійно визначеної суми у розмірі 34.7 % - за 2012 рік на суму 92066,44 грн.

5. п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України.

На підставі висновків акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження позивачем результатів перевірки податковим органом винесено:

- податкове повідомлення - рішення №0 від 04.09.2014 року, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 66331,25 грн., в тому числі за основним платежем на суму 53065 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 13266,25 грн.

- податкове повідомлення - рішення № від 27.10.2014 року, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування всього на суму 47569,16 грн., в тому числі за основним платежем на суму 38055,33 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 9513,83 грн.

- вимогу від 24.10.2014 року №Ф- про сплату ФОП ОСОБА_4 суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 18400,71 грн.,

- рішення № 506/784 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів та зборів або платником податків своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.10.2014 року про нарахування позивачу штрафних санкцій у розмірі 1840,07 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

За змістом ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З огляду на положення пп. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14 ПК України (витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно із п. 137.1 ст. 137 ПК України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу права власності на такий товар до покупця. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та формування витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 27.02.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Агротранспром» було укладено договір поставки нафтопродуктів №55, у відповідності до якого ТОВ «Агротранспром» (продавець) зобов'язується поставити у власність ФОП ОСОБА_4 (покупеця), а покупець прийняти та оплатити товар (нафтопродукти) у відповідності з вимогами Договору та додатків до нього.

У відповідності до п.2.1 Договору, якість товару має відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам (ДСТУ, що діють на територіаторії України та підтверджуватись паспортом (сертифікатом) якості заводу - виробника товару - ЗАО «Укртатнафта».

Згідно із п. 3.1 Договору, товар поставляється покупцю партіями на підставі обумовленої заявки на умовах: СРТ (залізнична станція) DDU (місце призначення ), EXW - естакада наливу ЗАО «УКРТАТНАФТА».

На виконання умов зазначеного договору позивачу було поставлено товар - нафтопродукти, що підтверджується накладними, за наслідками поставки товару на адресу ФОП ОСОБА_4 було виписано податкові накладні від ТОВ «Агропромтранс», а також рахунки - фактури із зазначенням назви, кількості та ціни товару з урахуванням ПДВ.

Також, постачальником було надано ФОП ОСОБА_4 сертифікати якості на поставлений товару, як це визначено сторонами у договорі поставки.

Факт поставки товару також підтверджується Журналом обліку нафтопродуктів, що надійшли на АЗС ФОП ОСОБА_4, в якому зареєстровано поставки нафтопродуктів на адресу позивача із посилання ТТН та дату надходження товару.

На підтвердження транспортування товару до місця розташування складу позивача підтверджено наданими до матеріалів справи таверно-транспортними накладними, відповідно до яких автопідприємством є ПП «Еліт Фешен Клаб», замовником послуг - платником є ТОВ «Агротранспром», а вантажоодержувачем товару є ФОП ОСОБА_4, місце призначення вантажу смт. Новоархангельськ.

Також на підтвердження факту транспортування товару на місце розташування АЗС позивача, надано договір купівлі - продажу автозаправочної станції, відповідно до якого позивач 13.07.2013 року придбав у власність автозаправочну станцію в смт. Новоархангельськ, до якої і було здійснено поставку нафтопродуктів.

Оплату за поставлений товар було здійснено позивачем в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника про що свідчить виписка по банківському рахунку ФОП ОСОБА_4 в АТ «Райффазен Банк Аваль».

Крім того, на момент здійснення господарських операцій позивач та його контрагент ТОВ «Агротранспром» були включені до Єдиного державного реєстру та перебували на обліку платників податків.

Судами попередніх інстанцій не встановлено порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість, які б позбавляли позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій із зазначеними контрагентами.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту та витрат по господарським операціям з ТОВ «Агротранспром», оскільки реальність таких підтверджується первинними документами, які у повній мірі відображають зміст господарської операції та її вартісні показники, а також підтверджують факт використання придбаного товару у господарській діяльності позивача.

Також, відповідачем не доведено, що укладені між позивачем та ТОВ «Агротранспром» договори і первинні документи до них підписані не уповноваженими на те особами.

Доводи відповідача про порушення суб'єктами господарювання по ланцюгу постачання податкового законодавства суд відхиляє, оскільки за порушення податкового законодавства передбачена індивідуальна відповідальність саме для тієї особи, яка допустила таке порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, від 31.10.2014 року у справі № 21-318а14, відповідно до якої законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

При цьому, відповідачем не доведено, що контрагенту позивачу визначались суми податкових зобов'язань та не спростовано реальність поставки товарів.

Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Маловисківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у справі № П/811/3962/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко