Справа № 815/1107/15
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1107/15

Категорія: 3 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення №12 від 15 грудня 2014 року про відмову у наданні статусу учасника бойових дій, зобов`язання надати статус учасника бойових дій та видати відповідне посвідчення, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити поданий ним адміністративний позов у повному обсязі.

Постановою від 16 березня 2015 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій Одеського обласного військового комісаріату, оформлене протоколом №12 від 15 грудня 2014 року, про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, зобов`язання надати статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразку.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що при розгляді справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не повно з`ясував обставини справи, а також не надав належної оцінки наданим позивачем матеріалам та доказам.

Зокрема, апелянт посилається на те, що відповідь комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій обґрунтована посиланням на п.34 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і при розгляді справи судом першої інстанції не враховано, що у вказаному Законі відсутній п.34 ст.6.

Апелянт зазначає, що на підставі ч.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Постанови Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994р. «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має право на отримання статусу учасника бойових дій, оскільки в 1989 році проходив службу на території Нагірно-Карабахської автономної області Азербайджанської РСР.

Одеський обласний військовий комісаріат письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що 07.11.2014р. ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного військового комісаріату м. Одеси із заявою щодо встановлення йому статусу учасника бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка. В цій заяві позивач зазначив, що в 1989 році він був курсантом Львівського пожежно-технічного училища МВС СРСР. У 1989 році на території республік Азербайджану та Вірменії відбувся збройний конфлікт між вірменським та азербайджанським населенням, для припинення якого були введені війська та підрозділи МВС СРСР. За рішенням уряду СРСР та розпорядженням МВС СРСР в складі окремого батальйону, сформованого з числа курсантів та офіцерів училища, на підставі наказів Львівського пожежно-технічного училища від 06.04.1989р. №37 «О создании отдельного батальона для выполнения задания МВД СССР в Закавказском регионе», від 20.06.1989р. №59 о/с, від 11.05.1989р. №46 о/с «По личному составу», він був направлений на службу на територію Нагірно-Карабахської автономної області Азербайджанської PCP для виконання спеціального завдання та збройних конфліктів для нормалізації обстановки, відновлення законності і правопорядку в республіках Закавказзя. За сумлінне виконання військового і службового обов`язку в особливому районі Нагірно-Карабахської автономної області нагороджений цінним подарунком згідно наказу Львівського пожежно-технічного училища №46 о/с від 11.05.1989р.

Суд першої інстанції встановив, що 12.11.2014р. ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено позивача, що його документи направлені на розгляд комісії Одеського обласного військового комісаріату, а листом від 29.12.2014р. ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив ОСОБА_1 , що рішенням комісії Одеського обласного військового комісаріату, оформленим протоколом №12 від 15.12.2014р., йому відмовлено у встановленні статусу учасника бойових дій, оскільки охорона громадського порядку, згідно ст. 6 п.34 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не відноситься до участі в бойових діях.

Таку відмову відповідача суд першої інстанції визнав правомірною і такою, що відповідає положенням ст.5, ч.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та дійшов висновку, що у позивача відсутні підстави для визнання його учасником бойових дій.

Зокрема, суд першої інстанції відхилив доводи позивача стосовно того, що він, перебуваючи у складі окремого батальйону Міністерства внутрішніх справ СРСР, приймав участь в бойових діях під час конфлікту між Азербайджаном та Вірменією у 1989 році, з тих підстав, що у Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994р. № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відсутні будь-які відомості щодо бойових дій на території Азербайджану та Вірменії.

Суд першої інстанції зазначив, що положення примітки 6 до вищезазначеного Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій після грудня 1979 року, поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього СРСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР (у тому числі Азербайджанської РСР).

При цьому, суд першої інстанції посилався на правову позицію з цього питання, викладену в постанові Верховного Суду України по справі №21-137а14 від 03.06.2014р.

Також, за висновками суду першої інстанції, комісія при Одеському обласному військовому комісаріаті не має повноважень для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій, оскільки згідно п.7 Положення про комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міноборони України від 08.04.2009р. №158, на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визначення учасників бойових дій з числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації, вивчення і подання документів до комісії Міністерства оборони України осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не перебував у складі Збройних Сил та не звільнявся з лав Збройних Сил, а під час перебування на території Азербайджанської PCP, перебував у складі органів Міністерства внутрішніх справ СРСР.

За вказаних підстав суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій Одеського обласного військового комісаріату, оформлене протоколом №12 від 15 грудня 2014 року, про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Апеляційний суд встановив, що наявність права щодо надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в 1989 році його, у складі інших курсантів Львівського пожежно-технічного училища МВС СРСР, на підставі наказу по училищу від 06.04.1989р. №37 «О создании отдельного батальона для выполнения задания МВД СССР в Закавказском регионе», направлено на службу на територію Нагірно-Карабахської автономної області Азербайджанської PCP для виконання спеціального завдання та збройних конфліктів для нормалізації обстановки, відновлення законності і правопорядку в республіках Закавказзя.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджений перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території (далі Перелік).

Відповідно до зазначеного Переліку, Азербайджанська та Вірменська РСР, в районі яких, за твердженнями позивача він приймав участь у бойових діях у 1989 році, як країни, на території яких велися бойові дії, не зазначені.

Разом з тим, згідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63, до переліку держав і періодів бойових дій на їх території віднесено інші країни після грудня 1979 року.

При цьому, в примітці 6 до вказаного вище Переліку зазначається, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Таким чином, зазначені норми поширюються лише на військових фахівців, які направлялися Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР.

Аналогічна правова позиція щодо подібних правовідносин викладена в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2014 року у справі №21-9а14.

Надана позивачем довідка Львівського державного університету безпеки життєдіяльності від 07.11.2007р. №4/202 підтверджує, що ОСОБА_1 , у період навчання в Львівському пожежно-технічному училищі МВС СРСР, з 11.04.1989р. по 17.06.1989р. знаходився у відрядженні у Закавказькому регіоні, в складі зведеного батальйону, для виконання завдання МВС СРСР по охороні громадського порядку (а.с.11).

Вказана довідка не є тим документом, який визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який би міг слугувати підставою для надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Враховуючи викладене та те, що позивач виконував спеціальні завдання по охороні громадського порядку, а не брав участь у бойових діях та не забезпечував бойову діяльність військ, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Також, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що Комісія при Одеському обласному військовому комісаріаті не має підстав для прийняття рішення щодо визначення позивача учасником бойових дій, оскільки відповідно до Положення про комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 08.04.2009р. №158, компетенція Комісії не поширюється на осіб, які перебували у складі органів Міністерства внутрішніх справ, а правомочна визначати учасників бойових дій виключно з числа осіб, звільнених з Збройних Сил колишніх партизанів та підпільників.

Щодо доводів апелянта, що відмовляючи в наданні йому статусу учасника бойових дій відповідач послався на неіснуючий пункт 34 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то апеляційний суд не вважає вказану обставину достатньою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки підставою для відмови зазначено, що охорона громадського порядку не відноситься до участі в бойових діях, а вказівка на п.34 може лише свідчити про описку, здійснену у листі, адресованому позивачу.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 06 червня 2016 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець