Справа № 2а-13422/10/2670
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2011-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 листопада 2011 року 11:00 № 2а-13422/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів Добрівської Н.А. та Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Руденко Н.В., за участю представників сторін:

від позивача: не зявився, просив розглядати справу за його відсутності

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність від 21.06.2011 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2
доКабінету Міністрів України
провизнання незаконними пунктів 14, 15 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «ОСОБА_1 питання соціального захисту окремих категорій громадян»

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва у липні 2008 року звернувся громадянин України ОСОБА_2 з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними пунктів 14, 15 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «ОСОБА_1 питання соціального захисту окремих категорій громадян»в частині надання пільг, компенсацій та гарантій, на які згідно із законом мають право військовослужбовці щодо знижки у платі за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія, інші послуги).

Окрім того, позивач просить постановити окрему ухвалу про порушення відповідачем вимог законодавства та направити її КМ України, Президенту України та ОСОБА_3 України для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі Закон № 2011-XII), військовослужбовці та члени їх сімей, які перебувають на їх утриманні, мають право на 50-ти відсоткову знижку за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) в жилих будинках усіх форм власності в межах встановлених норм, передбачених законодавством.

Всупереч наведеному та положенням статті 2, ч. 2 і 3 статті 12, зазначеного Закону, як зазначає позивач, відповідачем прийнято нормативно-правовий акт, дія якого у відповідній частині поширюється на позивача як військовослужбовця та порушує його права на пільги, які, відповідно до наведених вище норм, а також Рішень Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004, від 06.07.199 р. № 8-рп/99, від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002, від 17.03.2004 р, є непорушними, а отже оскаржуване рішення у спірній частині не відповідає вимогам законодавства України та його слід визнати незаконним.

Окрім того, позивач зазначає, що згідно з п. 15 оскаржуваної постанови, спірний акт набрав чинності з 22.05.2008 року, тобто раніше дати її опублікування 12.06.2008 року, а отже його дія поширена на минулий час, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 55 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», а отже у зазначеній частині, як вважає позивач, спірний акт також є незаконним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання. Крім іншого, зазначеною ухвалою зобовязано відповідача опублікувати оголошення щодо скарження спірного акту у відповідній частині.

На виконання вимог ухвали суду від 29.09.2010 року ст. 171 КАС України в Офіційному віснику України у № 7 від 22.10.2010 року опубліковано оголошення про оскарження спірного акту, докази чого залучено до матеріалів справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2010 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями у справах № 2а-14068/09/2670 та № 2/385.

Ухвалою суду від 27.09.2011 року провадження у справі поновлено у звязку з набранням законної сили судовими рішеннями у вищенаведених справах та призначено попереднє судове засідання на 13 жовтня 2011 року.

Ухвалою суду від 13.10.2011 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.11.2011 року.

У своїх заявах позивач просив розглядати справу за його відсутності у звязку з чим та з урахуванням положень ч. 4 ст. 122 КАС України справу розглянуто за відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів.

В судовому засіданні 03.11.2011 року представник відповідача проти позову заперечив та подав письмові заперечення, зазначивши, що оскаржувана постанова приймалася виходячи з наявних на той час фінансових ресурсів бюджету, а отже прийнята з урахуванням справедливого співвідношення інтересів окремих громадян та інтересами держави і суспільства в цілому. При цьому, представник відповідача усно також зазначив, що спірні пункти, внаслідок ухвалення судових рішень про визнання їх протиправними, на час розгляду справи не діють, а отже не порушують прав позивача на час розгляду даної справи, у звязку з чим підстав для задоволення позову не має.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на день розгляду справи позивач вважає, що існує спір та, відповідно, просить його вирішити по суті.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 03 листопада 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані сторонами докази, дослідивши обґрунтування та зміст позовних вимог, заслухавши пояснення представника відповідача, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Кабінетом Міністрів України 28 травня 2008 р. прийнято постанову № 530 «ОСОБА_1 питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Спірна постанова опублікована в офіційному виданні - газеті «Урядовий кур'єр»№ 107 від 12.06.2008 року.

Відповідно до п. 15 цієї постанови, вона набирає чинності починаючи з 22 травня 2008 року, тобто її дія поширена на минуле на період до дати опублікування спірної постанови.

Пунктом 14 спірної постанови установлено, що пільги, компенсації та гарантії, на які згідно із законами мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці та особи начальницького і рядового складу, щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія, інші послуги), безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) та автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів надаються за умови, якщо розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із середньомісячним сукупним доходом пільговика за попередні шість місяців не перевищує 900 гривень.

В контексті наведеного під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до довідки від 07.05.2008 року № 123, яка видана центром спеціальної підготовки СБУ, позивач проходить військову службу, має 20 років вислуги на військовій службі і за матеріалами його особової справи як члени його сімї значаться дружина ОСОБА_4, донька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. З матеріалів справи також вбачається, що позивач звільнений з військової служби 04.12.2008 року та, відповідно до довідки від 08.12.2008 року № 66/21-50, яка видана Управлінням СБУ у Полтавській області, є пенсіонером СБУ.

Згідно з п. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»військовослужбовцям, а також звільненим з військової служби особам, які стали інвалідами під час проходження військової служби, та членам їх сімей, які перебувають на їх утриманні, батькам та членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) в жилих будинках усіх форм власності в межах встановлених норм, передбачених законодавством.

При цьому, Законом від 28 грудня 2007 року № 107-VI цей пункт доповнено абзацом наступного змісту: «Пільги, передбачені цим пунктом для військовослужбовців, надаються за умови, якщо розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із середньомісячним сукупним доходом військовослужбовця за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Зазначені зміни, які були внесені підпунктом 5 пункту 67 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008.

У взаємозвязку з вищенаведеним, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Виходячи із встановлених судом обставин щодо перебування позивача на військовій службі в період прийняття спірної постанови, колегія суддів приходить до висновку, що на час прийняття оскаржуваного рішення та звернення до суду, на позивача поширювалась дія спірного акту, а отже йому належало право на його оскарження у спірній частині.

Вирішуючи у взаємозвязку з наведеним спір по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, зокрема, органів державної влади, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведеного вбачається, що особа може оскаржити у суді певний нормативно-правовий акт субєкта владних повноважень, який, зокрема, діє та, відповідно, містить норми права, створює певні правові наслідки та поширює свою дію на певне коло осіб.

У свою чергу, виходячи з положень КАС України, захисту підлягає право, яке порушене та порушення якого триває на час вирішення справи по суті.

В контексті наведеного, під час розгляду справи судом також встановлено наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2010 у справі № 2а-14068/09/2670 за позовом Заступника Генерального прокурора України до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним та нечинним пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 530 позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 у згаданій справі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2010 змінено, визнано нечинним (в цілому) пункт 14 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 530 з дня його прийняття.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.05.2011 у названій справі рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Окрім того, Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2009 у справі № 2/385 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Кабінету Міністрів України, Міністерства праці та соціальної політики, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2010, позов задоволено повністю, а саме: визнано незаконними пункти 8 та 15 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2009 № 530 «ОСОБА_1 питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України, чим і керується суд у даній справі.

В контексті наведеного, колегія суддів зазначає, що визнання правого акту субєкта владних повноважень недійсним, незаконним, неправомірним є різними словесними вираженнями одного і того самого способу захисту порушеного права, а саме - визнання акта протиправним. В свою чергу, протиправність певного акту означає, що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, спірний акт в оскаржуваній частині втратив свою правову значимість з дати прийняття спірної постанови, у звязку з чим спірні положення не створюють будь-яких правових наслідків від моменту прийняття оскаржуваного акту та, відповідно, на час розгляду даної справи у суді не діють (пункти 14 та 15 оскаржуваної постанови).

В даному випадку колегія суддів визнає, що внаслідок тимчасової дії спірних положень мало місце звуження прав позивача, передбачених ч. 5 ст. 12 Закону № 2011-XII, які поширювались на позивача в період проходження військової служби, висновок суду щодо чого у даній справі є наслідком невідповідності спірних положень вимогам ч. 5 ст. 12 Закону № 2011-XII та встановленої у вищенаведених судових рішеннях протиправності спірних положень оскаржуваного акту. Проте, внаслідок встановленої у вищенаведених судових рішеннях незаконності цих положень та припинення їх дії з моменту прийняття оскаржуваного акту, ці права є поновленими з моменту прийняття оскаржуваного акту.

Відтак, виходячи з положень ч. 2 ст. 171 КАС України, враховуючи, що правовому захисту підлягає порушене право, беручи до уваги те, що у спірній частині оскаржуваний акт не породжує будь-яких правовідносин з моменту прийняття та на час розгляду справи спірні положення не діють, а отже і не порушують прав позивача на час розгляду справи, а позивач, у свою чергу, не є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт у спірній частині, підстав для задоволення позову щодо визнання незаконним спірного акту в оскаржуваній частині та повторного припинення дії оскаржуваних положень спірного акту - не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи із встановлених судом обставини та наведених вище приписи законодавства, колегія суддів не знаходить підстав для повторного визнання спірних положень незаконними та, виходячи з вищенаведеного в сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у звязку з цим. Окрім того, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст. ст. ст. 17 - 19, 158 - 163, 171, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними пунктів 14, 15 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «ОСОБА_1 питання соціального захисту окремих категорій громадян»залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ч. 10 ст. 171, ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: Н.А. Добрівська

ОСОБА_8

Повний текст постанови складено та підписано 07 листопада 2011 року.