Справа № 816/455/16
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016 р.Справа № 816/455/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.04.2016р. по справі № 816/455/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

06 квітня 2016 року позивач - ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив суд: визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 23 від 12.02.2016 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті у іншому складі суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 233 Кодексу законів про працю України, що призвело до неправильного вирішення питання, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з адміністративним позовом, передбачений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.

За висновком суду першої інстанції, позивачем не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду, що зумовило застосування судом наслідків пропущення строку звернення до суду, визначених ст.ст. 100, 155 КАС України, та відповідно залишення адміністративного позову без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його передчасним з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Таким чином, дотримання строку звернення з позовом є однією з умов для реалізації права на подання позову у публічно-правових відносинах.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч. 2 ст. 107 КАС України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави, зокрема, для залишення її без розгляду.

Частиною 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені у ст. 100 цього Кодексу, за приписами частини 1 якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частиною 2 статті 100 КАС України встановлено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання , так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Аналіз змісту наведених норм права свідчить про те, що залишення позову без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, може мати місце тільки при встановленні обставин щодо початку перебігу строку звернення до суду, зокрема, обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; та з'ясування причин пропуску цього строку.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р., зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що саме з моменту отримання копії наказу про звільнення або трудової книжки, особа вважається такою, що повідомлена про звільнення з органів внутрішніх справ, а відтак, у випадку незгоди з підставами та умовами звільнення, має можливість реалізувати своє право на їх оскарження у судовому порядку.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що позивач отримав трудову книжку серія АФ 336986, військовий квиток серія СО 104352, приписний на своє ім'я та витяг з наказу в частині свого звільнення 12.02.2016 про що свідчить копія розписки наявна в матеріалах справи /а.с. 17/. Отже, позивач мав можливість в межах місячного строку, тобто до 15.03.2016 звернутися до суду за захистом своїх прав, однак позивач звернувся до суду з даним позовом лише 04.04.2016, про що свідчить поштовий штемпель на конверті наявному в матеріалах справи /а.с. 9/.

При цьому, долучені представником позивача до матеріалів справи копія повідомлення про звільнення від 12.02.2016 та конверт, у якому відповідачем було направлено позивачу вказане повідомлення, з поштовим штемпелем від 17.02.2016 /а.с. 27, 28/ судом першої інстанції не прийнято в якості належного доказу дотримання позивачем строку звернення до суду, з тих підстав, що вони не спростовують написаної ним 12.02.2016 розписки про отримання трудової книжки, військового квитка, приписного та витягу з наказу.

Натомість позивач, під час розгляду справи заперечував факт отримання ним 12.02.2016 року трудової книжки, військового квитка та витягу з наказу в частині свого звільнення. Зазначав про те, що із вказаним наказом він ознайомився лише 25 березня 2016 року, коли йому видавали трудову книжку та військовий квиток у м. Кременчуці Полтавської області. Вказував, що під час написання ним розписки про отримання вищезазначених документів він не зазначав дату взагалі, тобто позивач заперечував факт проставляння ним на розписці дати "12.02.16р". Наполягав на тому, що 12 лютого 2016 року він не перебував у місті Полтаві та не відвідував установу відповідача, що може бути підтверджено показаннями свідка та у звяз'ку з чим позивач просив суд витребувати у відповідача належним чином засвідчений витяг із Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених, затверджений наказом МВС України від 28.04.2009 № 181, за 12.02.2016 року та відомості щодо ознайомлення ОСОБА_1 з особовою справою та належним чином засвідчений витяг із особової справи з підписом ОСОБА_1 згідно п. 3.2.16 Правил оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ, затверджених наказом МВС України від 30.12.2005 № 1276.

Крім того, заперечуючи факт отримання ним 12.02.2016 року документів про звільнення позивач посилався на лист відповідача датований 12.02.2016 року вих. № 1348/115/107/01-2016, яким повідомлено ОСОБА_1 про те, що наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 12.02.2016 № 23 його звільнено з Національної поліції та для отримання трудової книжки, військового квитка та припису для постановки на військовий облік, йому необхідно прибути до УКЗ ГУНП в Полтавській області. Вказаний лист надіслано на адресу позивача лише 17 лютого 2016 року, що, на переконання позивача спростовує факт вручення йому зазначених у листі документів 12.02.2016 року, оскільки в разі їх вручення 12.02.2016 року, як зазначено у розписці, у відповідача були б відсутні підстави для надіслання йому 17.02.2016 року відповідного повідомлення. На підтвердження цих обставин позивачем надано конверт із відтиском штемпеля відділення поштового зв'язку. Оригінали вказаних документів було досліджено колегією суддів в судовому засіданні.

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, їх не перевірив, не надав їм правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин та прийняв ухвалу, яка перешкоджає позивачу реалізувати своє право на судовий захист.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, зазначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи в адміністративному суді будь-якої інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

В Рішенні по справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001р. Європейський суд з прав людини констатує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський Суд з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України, одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом частини четвертої статті 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та приписів чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано обставин та не досліджено питання пропуску чи дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, у зв'язку із чим він прийшов до передчасного висновку про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, чим фактично позбавив позивача можливості захистити свої права та інтереси при розгляді даної справи по суті, гарантовані ст.6 КАС України.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 199 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, серед іншого, скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 204 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 204, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 р. по справі № 816/455/16 - скасувати.

Адміністративну справу № 816/455/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 06.06.2016 р.