Справа № 803/72/13-а
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016р. Справа № 876/4133/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Сапіги В.П.,

судді Яворського І.О.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (позивача у справі): не з`явився

відповідача-1 у справі: Ольховця О.П.,

відповідача-2 у справі: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2013р. у справі №803/72/13-а

за позовом ОСОБА_1

до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1

відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2013р. позивач: ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, просив визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо бездіяльності у ненаданні відповіді на запит на інформацію; визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на звернення позивача; зобов`язати командування військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 надати відповідь по суті запиту на інформацію від 02.01.2013р.; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 надати обґрунтовану відповідь на питання, порушені у зверненні позивача від 29.11.2012р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.01.2013р. позивач звернувся до відповідачів з інформаційними запитами про надання інформації та належним чином засвідчених копій документів. Однак, в порушення вимог ст.20 Закону України Про доступ до публічної інформації, відповіді не отримав. Крім того, в порушення вимог Закону України Про звернення громадян, командиром військової частини НОМЕР_1 станом на 14.01.2013р. не розглянута заява від 29.11.2012р. Позивач вважає, що ненадання відповідачами відповіді та копій документів порушує його право на доступ до публічної інформації.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2013р. у справі №803/72/13-а у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт (позивач у справі): ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт, посилаючись на те, що постанова винесена без повного та всебічного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задоволити.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам адміністративного позову. Апелянт (позивач у справі) зазначає, що підставою для подання адміністративного позову є наявність двох різних порушень з боку відповідачів, а саме: 1) ненадання відповіді на запит на інформацію командиром військової частини НОМЕР_1 та командиром військової частини НОМЕР_2 , в термін не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, як це передбачено вимогами ст.20 Закону України Про доступ до публічної інформації; 2) ненадання відповіді на звернення громадянина командиром військової частини НОМЕР_1 , яке йому було направлено для розгляду Волинським прокурором з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, як це передбачено положеннями Закону України Про звернення громадян. Що стосується ненадання відповідей на запити на інформацію, апелянт зазначає, що інформацію відповідачі повинні були надати у суворій відповідності з вимогами Закону України Про доступ до публічної інформації, але не зробили цього. Стосовно відповіді на звернення громадянина, ОСОБА_1 зазначив, що суд не встановив, що звернення громадянина було перенаправлено прокуратурою для розгляду і мало вирішуватись відповідно до вимог Закону України Про звернення громадян, однак, відповіді він так і не отримав.

У судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду 06.06.2016р. з`явився представник відповідача-1 у справі: Ольховець О.П., який проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, заперечив повністю, зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на основі повного, об`єктивного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, пояснення представника відповідача-1 у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, згідно із запитом на інформацію від 02.01.2013р. (а.с.5), ОСОБА_1 , керуючись нормами ст.ст.10, 20 Закону України Про доступ до публічної інформації, звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 , просив надати завірені копії: наказів командира військової частини НОМЕР_1 , якими накладено дисциплінарні стягнення на підполковника ОСОБА_1 ; матеріалів розслідування, які проводились відносно підполковника ОСОБА_2 ; листи бесід командира військової частини НОМЕР_1 , згідно із ст.86 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України; наказ командира військової частини НОМЕР_1 №270 від 26.11.2012р.

Військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто запит на інформацію ОСОБА_1 та, з метою уточнення запитуваної інформації, 17.01.2013р. на адресу позивача у справі було направлено лист за №115, в якому т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 просив уточнити, за який період надати завірені копії наказів командира військової частини НОМЕР_1 , якими накладено дисциплінарні стягнення на підполковника ОСОБА_1 ; за який період надавати завірені копії матеріалів розслідувань, які проводились відносно підполковника ОСОБА_1 . Одночасно, т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 зазначив, що листи бесід командира військової частини НОМЕР_1 знаходяться в матеріалах службових розслідувань та будуть надані разом з завіреними копіями матеріалів службових розслідувань. Крім того, ОСОБА_1 повідомлено, що наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.2012р. №270 не існує, натомість, видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.11.2012р. №270.

Крім того, згідно із запитом на інформацію від 02.01.2013р. (а.с.6), ОСОБА_1 , керуючись вимогами ст.ст.10, 20 Закону України Про доступ до публічної інформації, звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з проханням надати завірені копії: наказів командира військової частини НОМЕР_2 , якими накладено дисциплінарні стягнення на підполковника ОСОБА_1 ; матеріалів розслідування, які проводились відносно підполковника ОСОБА_1 ; критерії та підкритерії оцінки службової діяльності з оцінками та балами підполковника ОСОБА_1 ; лист першої індивідуальної бесіди з підполковником ОСОБА_1 за три місяці до складання оцінної картки; лист другої індивідуальної бесіди з підполковником ОСОБА_1 перед складанням оцінної картки; супровідну та реєстр, за якими були відправлені перший раз (вересень 2012р.) документи на присвоєння військового звання полковник підполковнику ОСОБА_1 ; супровідну та реєстр, за якими були відправлені другий раз (листопад 2012р.) документи на присвоєння військового звання полковник підполковнику ОСОБА_1 ; телеграм до вищих штабів, якими доповідалось стосовно підполковника ОСОБА_1 щодо підстав неприсвоєння військового звання.

Військовою частиною НОМЕР_2 розглянуто запит на інформацію ОСОБА_1 від 02.01.2013р., та 17.01.2013р. надано відповідь №54 (а.с.16), до якої долучено копії: наказів командира військової частини НОМЕР_2 та матеріалів службових розслідувань на 28арк.; оцінної картки за 2012р. на 1арк.; супровідної та реєстру, за якими було відправлено документи на присвоєння чергового військового звання на 2арк. Одночасно ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до п.1.1.2. Методичних рекомендацій з порядку організації і проведення атестування військовослужбовців Збройних Сил України, затверджених директором Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 11.09.2009р. №8426, зміст проведених бесід може оформлюватись як письмово, так в усній формі, за рішенням посадової особи, яка їх проводила. З ОСОБА_1 було проведено усні індивідуальні бесіди, в яких обговорювались попередні підсумки діяльності за рік (міжатестаційний період) та надавались рекомендації щодо підвищення якості виконання службових обов`язків за посадою. У зв`язку з тим, що за вихідним №1605 від 16.11.2012р. було надіслано документи до присвоєння чергового військового звання полковник, телеграми до вищих штабів щодо підстав неприсвоєння військового звання не надсилались.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправними дій командування військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо бездіяльності у ненаданні відповіді на запит на інформацію; зобов`язання командування військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 надати відповідь по суті запиту на інформацію від 02.01.2013р., суд першої інстанції керувався наступним:

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 Закону України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011р. №2939-VI (далі Закон №2939-VI), цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Однак, позивачем подано запити на інформацію відповідно до вимог Закону України Про доступ до публічної інформації, при цьому, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми Закону України Про звернення громадян та Закону України Про інформацію, тоді як ч.2 ст.2 Закону України Про доступ до публічної інформації чітко передбачено, що цей Закон не поширюється на відносини у сфері звернення громадян.

Разом з тим, як встановлено ч.1 ст.7 Закону України Про звернення громадян від 02.10.1996р. №393/96-ВР, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі громадяни), у структурних підрозділах центрального апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, у командуваннях видів Збройних Сил України, об`єднаннях, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі органи військового управління) та визначає порядок контролю за його дотриманням, встановлений Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 03.12.2005р. №722 (далі Інструкція №722).

Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 отримав відповіді у відповідності до вимог чинного законодавства України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного адміністративного суду не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають нормам матеріального права, з огляду на наступне:

Преамбулою Закону №2939-VI визначено, що цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Вимогами статті 2 Закону №2939-VI передбачено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Преамбулою Закону України Про звернення громадян від 02.10.1996р. №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР) визначено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що при наданні відповідей на інформаційні запити від 02.01.2013р. відповідачі повинні були керуватись нормами Закону №393/96-ВР, а не нормами Закону №2939-VI, не відповідають нормам матеріального права, оскільки, по-перше, при зверненні із запитами на інформацію ОСОБА_1 керувався ст.ст.10, 20 Закону №2939-VI; по-друге, запити на інформацію не стосувались отримання інформації суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним своїх функцій; по-третє, звернення громадян у цій сфері не врегульовано спеціальним законом; по-четверте, Інструкція №722 є підзаконним актом та застосовується в тій частині, яка не суперечить Закону.

Враховуючи викладене, при наданні відповідей на запити на інформацію відповідачі повинні були керуватись вимогами Закону №2939-VI.

Надаючи правову оцінку відповіді т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2013р. №115, колегія суддів апеляційного адміністративного суду керується наступним:

Згідно із вимогами п.2 ч.1 ст.10 Закону №2939-VI, кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Пунктом 1 ч.3 ст.10 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

За вимогами ст.19 Закону №2939-VI, запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до вимог ст.20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 Закону №2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідно до вимог ч.2 ст.23 Закону №2939-VI, запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

За приписами ч.1 ст.24 Закону №2939-VI, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм законодавства України, запиту на інформацію від 02.01.2013р. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , відповіді т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2013р. №115, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про те, що відповідь було надано не своєчасно, з порушенням вимог ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, оскільки запит на інформацію отримано військовою частиною НОМЕР_1 11.01.2013р. (а.с.23), а відповідь надано 17.01.2013р.

Крім того, ОСОБА_1 відповіддю т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2013р. №115 фактично було відмовлено у наданні запитуваної інформації стосовно надання завірених копій листів бесід командира військової частини НОМЕР_1 згідно ст.86 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №270 від 26.11.2012р.

Також позивачу не надано завірених копій наказів командира військової частини НОМЕР_1 , якими накладено дисциплінарні стягнення на підполковника ОСОБА_1 та матеріалів розслідування, які проводились відносно підполковника ОСОБА_1 , а лише запропоновано уточнити, за який період необхідно надати такі матеріали, хоча, з тексту запиту на інформацію вбачається, що ОСОБА_1 фактично просив надати всі наявні матеріали, які стосуються запитуваної інформації.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідь т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2013р. №115 надано з порушенням норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України.

Проаналізувавши відповідь військової частини НОМЕР_2 від 17.01.2013р. №54 на запит на інформацію ОСОБА_1 від 02.01.2013р., колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що така хоча і надана з порушенням строків, встановлених ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, оскільки запит на інформацію отримано військовою частиною 08.01.2013р. (а.с.15), а відповідь надано 17.01.2013р. (а.с.16), проте, містить повну та вичерпну відповідь по суті запитуваної інформації.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання протиправними дій командування військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на звернення від 29.11.2012р. та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 надати обґрунтовану відповідь на питання, порушені у зверненні від 29.11.2012р., колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає наступне:

З відповіді Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 30.11.2012р. №5-2447 вих-12 (а.с.8) вбачається, що на підставі ст.7 Закону №393/96-ВР заяву ОСОБА_1 від 29.11.2012р. направлено за належністю для розгляду командиру військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог ч.2 ст.7 Закону №393/96-ВР, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

За результатами розгляду заяви Волинському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України 29.12.2012р. військовою частиною НОМЕР_1 було направлено відповідь за вх.№4252 (а.с.22).

Відповідно до вимог ч.3 ст.15 Закону №393/96-ВР, відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Враховуючи те, що відповідь на заяву ОСОБА_1 від 29.11.2012р. скеровано 29.12.2012р. на адресу Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, а не на адресу заявника, як це передбачено ч.3 ст.15 Закону №393/96-ВР, докази направлення чи одержання такої відповіді ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій командування військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на звернення від 29.11.2012р. та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 надати обґрунтовану відповідь на питання, порушені у зверненні від 29.11.2012р., підлягають задоволенню.

Відповідно до норм ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приписами ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись вимогами ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись вимогами ст.86 цього Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Із врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, не дотримано норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, у випадках неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участі в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ч.10 ст.183-2, ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2013р. у справі №803/72/13-а за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задоволити частково.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2013р. у справі №803/72/13-а, - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задоволити частково.

3. Визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо надання відповіді на запит на інформацію ОСОБА_1 від 02.01.2013р.

4. Визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на звернення (заяву) ОСОБА_1 від 29.11.2012р.

5. Визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_2 щодо несвоєчасного надання відповіді на запит на інформацію ОСОБА_1 від 02.01.2013р.

6. Зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 надати повну та обґрунтовану відповідь на запит на інформацію ОСОБА_1 від 02.01.2013р. та на звернення (заяву) ОСОБА_1 від 29.11.2012р.

7. У задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя В.П. Сапіга

Суддя І.О. Яворський

Повний текст рішення виготовлено 07.06.2016р.