Справа № 804/12054/15
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року м. Київ К/800/9463/16

К/800/9458/16

К/800/9624/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Дмитренка О.О.,

відповідача 1, 2 Бідзяна А.К.,

відповідача 3 Баталової О.-М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скаргиКриворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року
у справі№804/12054/15
за позовомПублічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»
до Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі по тексту - позивач, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») звернулось до суду з позовом до Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач 1, Криворізька центральна ОДПІ), Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач 2, Криворізька південна ОДПІ), Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби (далі по тексу - відповідач 3, СДПІ), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 27 квітня 2015 року №, №, №, №, №, №, від 28 квітня 2015 року №, №, №, від 29 квітня 2015 року №.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідачі звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційними скаргами, у яких просять скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в письмових запереченнях на касаційні скарги просив в їх задоволенні відмовити.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у період з 28 листопада 2014 року по 07 квітня 2015 року СДПІ було проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки 15 квітня 2015 року складено акт №14/28-01-51-03/24432974.

У зазначеному акті перевірки податковим органом зафіксовано допущення позивачем наступних порушень:

- підпункту 135.54.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пунктів 138.2, 138.8, підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 257263376, грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.3, 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201, пункту 202.2 статті 202 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено бюджетне відшкодування всього у сумі 168151689,23 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.3 статті 200, пункту 201.10 статті 201, пункту 202.2 статті 202 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення податку на додану вартість за грудень 2013 року на суму 1562263,93 грн.;

- пункту 46.1 статті 46, пунктів 48.1, 48.7 статті 48 Податкового кодексу України в частині неподання до контролюючого органу 51 додатка ПН до Декларації з податку на прибуток підприємства, які є невід'ємною частиною;

- пункту 263.6 статті 263 Податкового кодексу України, в результаті чого занижені податкові зобов'язання з плати за користування надрами на загальну суму 154055164,76 грн.;

- пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України за неподання податкового розрахунку збору на розвиток виноградарства, садівництва та хмелярства за жовтень та листопад 2013 року в результаті чого застосовується штрафна санкція;

- підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, абз «а» підпункту 164.2.14, підпункту «а» підпункту 164.2.17, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168 статті Податкового кодексу України в частині не нарахування, неутримання та не сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, з доходу нарахованому фізичним особам у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди, та вартості проживання в сумі 514880,71 грн. за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року;

- підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті Податкового кодексу України в частині надання до інспекції податкових розрахунків за ф. 1ДФ за II квартал 2012 року - IV квартал 2013 року не у повному обсязі, а саме: без відомостей про суми доходу у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди та вартості проживання фізичних осіб нарахованого (сплаченого) на користь платників податку фізичних осіб протягом всього періоду, що перевірявся;

- статті 2 Закону України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пункту 1 Указу Президента України від 18 червня 1994 №319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» та пункту 2 наказу Міністерства фінансів України від 25 грудня 1995 №207 «Про затвердження форми Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами»;

- пункту 3 частини 3 статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а саме: з 25 квітня 2012 року по 08 червня 2012 року було виготовлено та реалізовано 3255,9 т бензолу сирого камяновугільного за відсутності ліцензії на право здійснення відповідного виду господарської діяльності;

- пунктів 2.11, 2.12 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, а саме: проведення розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа, який би підтверджував сплату за товар чи послугу покупцем на загальну суму 617205,5 грн.;

- пунктів 6, 9, 10 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: не забезпечено зберігання використаних книг обліку розрахункових операцій протягом трьох років після їх закінчення, не забезпечено зберігання фіскальних звітних чеків в кількості 23845 штук, не забезпечено зберігання контрольних стрічок по вищезазначеним фіскальним номерам реєстраторів розрахункових операцій;

- підпункту 39.2.1.4 підпункту 39.2.1 пункту 39.2, підпункту 39.4.2 пункту 39.4 статті 39 ПКУ в зв'язку з тим, що не в повному обсязі відображено контрольовані операції у поданому звіті за 2013 рік.

На підставі акта перевірки №14/28-01-51-03/24432974 від 15 квітня 2015 року СДПІ 27 квітня 2015 року винесені податкові повідомлення - рішення:

- №, яким підприємству збільшено суму податку на прибуток на 257263375,00 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 128650217,50 грн.;

- №, яким підприємству зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 168152689,23 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 84076344,60 грн.;

- №, яким підприємству зменшено суму від'ємного значення з ПДВ на 1562236,93 грн.;

- №, яким до підприємства застосовано штрафні санкції у розмірі 617205,50 грн.;

- №, яким до підприємства застосовано штрафні санкції у розмірі 2380,00 грн.;

- №, яким до підприємства застосовано штрафні санкції у розмірі 340,00 грн.

29 квітня 2015 року винесено податкове повідомлення - рішення №, яким до підприємства застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки Криворізькою південною ОДПІ 28 квітня 2015 року прийняті податкові повідомлення - рішення:

- №, яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з плати за надра на 151765615,63 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 37941403,91 грн.;

- №, яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку на 514880,71 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 386570,47 грн.

Також на підставі акта перевірки Криворізькою центральною ОДПІ 28 квітня 2015 року прийняте податкове повідомлення - рішення №, яким підприємству збільшено суму основного платежу з плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на суму 5012492,36 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2 506 246,18 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті відповідачами податкові повідомлення-рішення є протиправними та наявні підстави для їх скасування.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погодився.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скарг, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, підставою для визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток, стали висновки податкового органу про:

завищення позивачем витрат на суми виплат, проведені працівникам підприємства, при звільненні за власним бажанням;

завищення витрат на вартість товарно-матеріальних цінностей, придбання яких не підтверджується первинними документами;

заниження позивачем доходу на вартість безоплатно отриманих товарів.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 статті 138, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

На підтвердження дотримання наведених положень Податкового кодексу України позивачем надано належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують факт придбання товарно-матеріальних цінностей, які використовувались позивачем в його господарській діяльності.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про правомірність врахування відповідних сум у складі витрат під час визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток.

Відповідно до пункту 142.1 статті 142 ПК України до складу витрат платника податку включаються витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін, (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами розділу IV цього Кодексу).

За результатами аналізу наведеної правової норми, колегія суддів приходить до висновку про правомірність врахування позивачем у складі витрат сум, сплачених працівникам при звільненні, як такої, що проведена за домовленістю сторін.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів про безпідставне визначення позивачу штрафу на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК України за неподання додатків ПН до податкової декларації з податку на прибуток по кількості нерезидентів, яким здійснювались виплати доходів.

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України штраф у розмірі 170 грн. застосовується до платника податків за кожне неподання або несвоєчасне подання податкової декларації (розрахунку).

Пунктом 46.1 статті 46 ПК України закріплено, що податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

При цьому, пунктом 48.7 статті 48 ПК України закріплено, що не вважається податковою декларацією податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті.

Ані в акті перевірки, ані під час розгляду справи судами, відповідачами не вказано порушенням якої саме норми статті 48 ПК України є подання податкової декларації з податку на прибуток з неналежною кількістю додатків ПН до неї.

Підставою для висновків податкових органів про завищення позивачем податкового кредиту стало виявлення під час перевірки фактів:

відсутності податкових накладних;

віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту іншого податкового періоду ніж той, в якому складено податкову накладну;

відсутність реального виконання господарських операцій.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України закріплено, що податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що суми податку на додану вартість, віднесені позивачем до складу податкового кредиту, підтверджені належним чином оформленими первинними документами.

Посилання податкового органу на відсутність у позивача на момент проведення перевірки сертифікатів якості, які надавались постачальниками на придбаний позивачем товар, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відсутність таких сертифікатів не спростовує факту реального придбання та використання придбаних позивачем товарів у своїй господарській діяльності.

Крім того, податковим органом не надано нормативного обґрунтування обов'язку платника податків зберігати зазначені сертифікати після використання товарів, якість яких вони підтверджують.

Також під час розгляду справи податковим органом не зазначено, які саме податкові накладні відсутні у позивача, що стало підставою для висновку про завищення останнім податкового кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про наявність у позивача права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, підтверджених податковими накладними, протягом 365 календарних днів з дати складання таких накладних.

На обґрунтування правомірності застосування до позивача штрафних санкцій за невідображення в деклараціях про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межам, податковий орган посилається на встановлення під час проведення попередньої перевірки наявності дебіторської заборгованості по імпортним контрактам, укладеним позивачем.

Однак, під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що в акті попередньої перевірки зазначено «за період з 01.04.09 по 31.03.2012 встановлено здійснення імпортних операцій по 625 контрактам, в ході перевірки яких порушення вимог валютного законодавства не встановлено», а в додатку №58 напроти кожного контракту міститься запис про його виконання.

Перевіряючи правомірність застосування відповідачем 3 штрафу за неподання розрахунку збору на розвиток виноградарства, садівництва та хмелярства, колегія суддів приходить до наступного.

Підпунктом 1.1 пункту 16 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України закріплено, що платниками збору є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності та підпорядкування, які реалізують в оптово-роздрібній торговельній мережі та мережі громадського харчування алкогольні напої та пиво.

Отже позивач є платником зазначеного збору у разі здійснення реалізації алкогольних напоїв та пива.

На обґрунтування правомірності застосування штрафу, відповідач 1 посилається на пункту 49.2 статті 49 ПК України, згідно з яким платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді

Тим часом, як вбачається зі змісту підпункту 1.1 пункту 16 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України статус платника збору на розвиток виноградарства мають тільки суб'єкти, які здійснюються реалізацію алкогольних напоїв та пива.

Наявність у позивача ліцензії жодним чином не підтверджується факт здійснення позивачем такої реалізації, а лише засвідчує наявність у останнього можливості проводити реалізацію.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів про безпідставність застосування до позивача штрафу за порушення статті 44 ПК України, оскільки запит на надання документів та акт про їх ненадання складені відповідачем 1 поза межами строку проведення перевірки, визначеного у відповідному наказі.

Той факт, що акт про ненадання документів складений до дати складання акта перевірки, викладеного не спростовує, оскільки період проведення перевірки зазначається у наказі про її проведення і до нього не включається строк, протягом якого відсувається оформлення акта перевірки.

Перевіряючи рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № , колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, саме виявлення під час перевірки проведення позивачем розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа, який підтверджує сплату покупцем готівкових коштів, стало підставою для висновку податкового органу про порушення позивачем вимог пункту 2.11 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 (далі по тексту - Положення №637) та накладення штрафу на підставі статті 1 указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95.

Однак, зі змісту пункту 2.11 глави 2 Положення №637 вбачається, що ним встановлено обов'язок здійснювати видачу готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) відповідно до законодавства України.

Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми.

Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

Пунктом 2.12 глави 2 Положення №637 закріплено, що фізичні особи - довірені особи підприємств (юридичних осіб), які відповідно до законодавства України одержали готівку з поточного рахунку із застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу або особистого електронного платіжного засобу, використовують її за призначенням без оприбуткування в касі. Зазначені довірені особи подають до бухгалтерії підприємства звіт про використання коштів разом із підтвердними документами в установлені строки і порядку, що визначені для підзвітних осіб законодавством України, а також документи про одержання готівки з поточного рахунку (чек банкомата, копія видаткового ордера, довідки за встановленими формами, сліп, квитанція торговельного термінала тощо) разом з невитраченим залишком готівки.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 розділу 3 Положення №637 касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням платіжних карток, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів. Касові операції, що проводяться відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оформляються згідно з вимогами цього Закону.

Проаналізувавши дані норми, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що касові операції можуть підтверджуватися будь-якими розрахунковими або касовими документами, які підтверджують факт продажу, надання послуг, а також отримання готівкових коштів, що і було здійснено позивачем за спірними розрахунковими операціями.

Крім цього, колегія судів зазначає, що відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95 фінансові санкції у вигляді штрафу застосовуються, зокрема, за проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чека, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів, - у розмірі сплачених коштів. Таким чином, штраф застосовується при порушенні порядку проведення готівкових розрахунків.

Відповідно до пункту 1.2 Положення № 637 готівкові розрахунки - платежі готівкою підприємств (підприємців) та фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов'язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна.

У спірних правовідносинах має місце видача готівки працівнику під звіт, що не є платежем підприємства і не є готівковим розрахунком в розумінні норм даного Положення.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів про помилковість позиції податкових органів в частині визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб з:

суми моральної шкоди, виплаченої на підставі рішення суду;

вартості проживання працівників позивача;

вартості проживання аудиторів - фахівців з ПрАТ «Делойт енд Туш ЮСК» та «Компанії QS Cert Ukraine B.V.».

Відповідно до підпунктів 164.2.14, 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються:

дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім, зокрема, сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю;

дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.

Як встановлено судами, моральну шкоду на користь фізичних осіб у розмірі 1536500,00 грн. позивачем було перераховано на рахунок Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції за рішенням суду та виконавчих листів про стягнення.

Зазначене також зафіксовано в акті перевірки.

Проведення оплати оренди житлового будинку, в якому проживали працівники позивача, здійснювалось останнім на виконання умов трудових договорів, укладених із такими фізичними особами.

Так само умовами договорів, укладених між позивачем та ПрАТ «Делойт енд Туш ЮСК», «Компанією QS Cert Ukraine B.V.», передбачено обов'язок першого за свій рахунок надати готель (сплатити житлові витрати) для проживання персоналу ( фахівців) виконавців при наданні послуг аудиту, що виключає віднесення вартості такого проживання до оподатковуваного доходу фізичних осіб в розумінні розділу IV Податкового кодексу України.

Перевіряючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині розгляду позову про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 28 квітня 2015 року № та №, колегія суддів приходить до наступного.

В акті перевірки зазначено, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» невірно визначено об'єкт оподаткування, а саме в порушення підпункту 263.1.3 пункту 263.1 статті 263 ПК України позивач не веде окремий бухгалтерський та податковий облік витрат та доходів за кожним видом мінеральної сировини за кожним об'єктом надр, на який надано спеціальний дозвіл.

Також, у порушення вимог підпункту «б» підпункту 263.2.2 пункту 263.2 статті 263 ПК України, як об'єкт оподаткування не враховано обсягів добутої раніше втраченої багатої залізної руди.

Аналізуючи наведені посилання податкових органів, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до статті 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Згідно зі статтею 28 названого Кодексу, користування надрами є платним, крім випадків, передбачених статтею 29 цього Кодексу. Плата справляється за користування надрами в межах території України, її континентального шельфу і виключної (морської) економічної зони.

Відповідно до підпункту 263.2.1 пункту 263.2 статті 263 ПК України об'єктом оподаткування плати за користування надрами для видобування корисних копалин по кожній наданій у користування ділянці надр, що визначена у відповідному спеціальному дозволі, є обсяг видобутої у податковому (звітному) періоді корисної копалини (мінеральної сировини) або обсяг погашених у податковому (звітному) періоді запасів корисних копалин.

Пунктами 263.3 та 263.4 статті 263 ПК України закріплено, що види видобутої корисної копалини (мінеральної сировини) визначаються платником відповідно до затверджених законодавством переліків видів корисних копалин, а також кодифікації товарів та послуг з урахуванням затверджених платником схем руху видобутої корисної копалини (мінеральної сировини) на виробничих дільницях та місцях зберігання з урахуванням складу вихідної сировини, умов конкретного виробництва, особливостей технологічного процесу та вимог до кінцевої продукції, а види погашених запасів корисних копалин визначаються платником на підставі висновків державної експертизи запасів корисних копалин відповідної ділянки надр, що виконана не раніше ніж за десять років до дати списання запасів корисних копалин з балансу гірничодобувного підприємства.

База оподаткування визначена у пункті 263.5 ПК України.

Підпунктом 263.5.1 пункту 263.5 статті 263 ПК України визначено, що базою оподаткування є вартість обсягів видобутих у податковому (звітному) періоді корисних копалин (мінеральної сировини), яка окремо обчислюється для кожного виду корисної копалини (мінеральної сировини) для кожної ділянки надр на базових умовах поставки (склад готової продукції гірничодобувного підприємства).

Тим часом відповідно до підпункту 263.5.3 пункту 263.5 статті 263 ПК України 263.5.3. для видів корисних копалин, для яких у таблиці пункту 263.9 цієї статті затверджено абсолютні ставки плати (Сазн) у вартісному (грошовому) вираженні, база оподаткування тотожна об'єкту оподаткування.

Отже, для корисних копалин, перелік яких закріплений у пункті 263.9 статті 263 ПК України, базою оподаткування є обсяг погашених у податковому (звітному) періоді запасів корисних копалин.

Відповідно до підпункту 263.7.2 пункту 263.7 статті 263 ПК України для видів корисних копалин, для яких у таблиці пункту 263.9 цієї статті встановлено абсолютні ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин (Сазн) у вартісному (грошовому) вираженні, податкові зобов'язання з плати (Пзн) для відповідного виду видобутих корисних копалин (мінеральної сировини) або погашених запасів корисних копалин в межах однієї ділянки надр за податковий (звітний) період обчислюються за такою формулою:

Пзн = Vф х Сазн х Кпп,

де Vф - обсяг (кількість) відповідного виду видобутих корисних копалин (мінеральної сировини) або погашених запасів корисних копалин у межах однієї ділянки надр у податковому (звітному) періоді (в одиницях маси або об'єму);

Сазн - величина визначеної в абсолютних значеннях ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин, встановлена у пункті 263.9 цієї статті;

Кпп - коригуючий коефіцієнт, встановлений у пункті 263.10 цієї статті.

Порядок визначення обсягу (кількості) видобутої корисної копалини (мінеральної сировини) та обсягу (кількості) погашених запасів корисних копалин врегульований у пункті 263.8 статті 263 ПК України.

Відповідно до підпункту 263.8.2 пункту 263.8 статті 263 ПК України обсяг (кількість) погашених запасів корисних копалин визначається платником самостійно з дотриманням вимог актів законодавства з питань гірничого нагляду за раціональним використанням надр.

Залежно від визначеного виду погашених запасів корисних копалин їх кількість визначається в одиницях маси або об'єму.

Будь-яких доводів щодо помилкового визначення позивачем обсягів (кількості) видобутих корисних копалин відповідачами не наведено.

Посилання податкових органів на підпункт «б» підпункту 263.2.2 пункту 263.2 статті 263 ПК України колегія суддів вважає помилковим.

Зазначеним підпунктом до об'єкта оподаткування віднесено обсяг корисної копалини (мінеральної сировини), видобутої (вилученої) з відходів (втрат, хвостів тощо) гірничодобувного виробництва, у тому числі обсяг мінеральної сировини, що утворюється в результаті виконання первинної переробки, що провадиться іншими ніж платник суб'єктами господарювання на умовах господарських договорів про послуги з давальницькою сировиною, якщо для її видобутку відповідно до законодавства необхідно отримати спеціальний дозвіл.

Наведеною правовою нормою закріплено віднесення до об'єкта оподаткування обсягів корисних копалин, видобутих з відходів гірничого виробництва, у той час як позивач здійснює видобування корисної копалини, раніше втраченої (погашеної), тобто такої за яку вже було здійснено розрахунок та сплату відповідного податку.

З огляду на викладене, доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційні скарги Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року у справі №804/12054/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна