Справа № 813/1385/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року №813/1385/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення №03.01/19 від 05.04.2016 року,-

В С Т А Н О В И В :

21 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому, із врахуванням заяви від 01.06.2016 року про уточнення позовних вимог, просить: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №03.01/19 від 05.04.2016 року про скасування їй дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що оскаржуване рішення є безпідставним та необгрунтованим, оскільки прийняте за відсутності передбачених законом підстав для скасування рішення про надання дозволу на імміграцію. Позивач вказала також і на те, що з дати надання дозволу їй на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання не виникло нових обставин, передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію», які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Ухвалами судді від 22.04.2016 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 01.06.2016 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 01.06.2016 року представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання із невідомих суду причин явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення - судової повістки. При цьому, жодних письмових заперечень (пояснень) на позов відповідач не надав. Окрім того, жодних заяв про відкладення розгляду справи чи проведення розгляду справи у відсутності представника від відповідача на день проведення судового засідання до суду також не надходило.

Судом в порядку ст.128 КАС України було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03.03.2010 року було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2. Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище із ОСОБА_2 на ОСОБА_2.

Після одруження, у 2010 році позивач разом із своїм чоловіком прибула в Україну та одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який наданий Державною податковою адміністрацією України.

31.05.2011 громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_2 було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ЛВ №001798 безстроково.

За час подружнього життя у сім'ї ОСОБА_2 народилися діти: син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 20.04.2011 року та донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.02.2014 року), які є громадянами України.

Як повідомив у судовому засіданні представник позивача, у квітні 2016 року працівниками Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області викликався в Управління чоловік позивача ОСОБА_3.

При цьому, у подальшому, 05 квітня 2016 року т.в.о. першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області було прийнято спірне рішення №03.01/19 про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Не погодившись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач оскаржила його у судовому порядку.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» (далі - Закон) від 07.06.2001 року №2491-III.

Статтею 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз.6 ст.1 Закону, посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2)іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3)дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4)це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5)іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6)в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, проаналізувавши зазначене положення Закону, можна дійти висновку, що п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є відсилочною нормою, а саме, при посиланні на нього має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст.12 Закону України «Про імміграцію», проте відповідачем, при винесенні оскаржуваного рішення, цього зроблено не було.

Разом з тим, у спірному рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_2 не зазначено на підставі яких саме законів України позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, зважаючи на те, що сам дозвіл на імміграцію був наданий позивачу у 2011 році при відсутності будь-яких протиправних дій з її сторони.

Більш того, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Щодо процедурних порушень відповідачем порядку скасування дозволу на імміграцію в частині незапрошення та невідібрання у позивача пояснень суд зазначає наступне.

Згідно з п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів, відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Відтак, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Всупереч вказаному, відповідачем не надано будь-яких доказів направлення позивачу запрошення для надання пояснень і відповідних документів, та з'ясування усіх обставин саме під час розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст.13 Закону, є вилучення посвідки на постійне проживання; обов'язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів та обґрунтувань того, чи вивчались обставини наявності у позивача дітей, які народились в Україні, права набуття громадянства України, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв'язки, можливі негативні наслідки, якщо діти мають розлучатись з матір'ю.

Суд наголошує, що позивач має двох малолітніх дітей, які знаходяться на утриманні батька та матері й потребують їх допомоги, з урахуванням чого прийняте відповідачем рішення, на переконання суду, порушує не лише права позивача, але й права та інтереси її дітей. Відповідно, вимушений виїзд позивача та її чоловіка з території України порушує їх права як батьків дітей - громадян України на проживання разом, впливає на постійний контакт батьків з дітьми, пріоритет сімейного виховання, фактично здійснює розлучення матері і дітей, що не відповідає інтересам дітей - громадян України, немає достатнього балансу інтересів між можливими інтересами держави в сфері міграційної політики та несприятливими наслідками для інтересів приватного і сімейного життя сім'ї і малолітніх дітей; вимушений виїзд позивача з території України може позбавити дітей материнської турботи, що є порушенням інтересів дітей. А в силу приписів ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України «Про охорону дитинства», відповідно до ст.ст.8, 11, 14 якого, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Крім того, суд зауважує, що, в силу приписів ч.1 ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

Отже, при розгляді справи судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин. Окрім того, слід зазначити, що відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Із врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №03.01/19 від 05.04.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_2.

Присудити на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений 06 червня 2016 року.