Справа № 815/19/16
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. Справа № 815/19/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Крусяна А.В.

ОСОБА_1

(у звязку з неприбуттям у судове засідання позивача та відповідно до заяви

представника відповідача про слухання справи у порядку письмового

провадження, справа розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Раджабі ОСОБА_3 Захір звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №791-15 від 26 жовтня 2015 року та зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір є громадянином ОСОБА_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 - Шаріф провінції Балх, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, крім того, позивач володіє англійською та мовою урду. За сімейним станом неодружений; має неповну середню освіту, яку він здобував у ліцеї «Дакіке Балхі» в провінції Балх, там навчався протягом 1997 - 2009 років. З 2010 по 2012 роки навчався на курсах англійської мови «Собе Данеш» та на компютерних курсах «Альбіруні» в м. Мазарі-Шаріф. До жодних політичних, молодіжних, громадянських, релігійних, військових чи інших організацій відношення не має.

24 вересня 2013 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, посилаючись на сімейні обставини через які позивач вимушений покинути країну свого походження.

Висновком Управління від 11 вересня 2015 року відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У звязку з чим, 26 жовтня 2015 року рішенням №791-15 Державної міграційної служби України ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою позицію відсутністю умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем на адресу ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір направлено повідомлення від 30 листопада 2015 року №482, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано достатніх доказів того, що ці побоювання є реальними, а отже рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №791-15 прийняте на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив, що причиною виїзду з ОСОБА_2 є заможний стан родини, у звязку з чим в його батька бандити вимагали гроші за його викуп. Зі слів позивача, бандити вломилися до іноземця в будинок та сильно побили його матір та батька, у звязку з чим його батько пролежав декілька діб у лікарні та помер, а матір проходила лікування в м. Кабулі, поки іноземець оформлював документи для виїзду.

Проте, позивач в той же час вказував на те, що під час лікування та одужання ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір та його матір протягом 2 місяців проживали в м. Кабул, а вже потім виїхали з країни без перешкод, тобто як було вірно встановлено судом першої інстанції, у апелянта була безперешкодна змога змінити місце проживання, а саме переїхати до іншого безпечного міста країни із звичними для нього релігією, мовою, звичаями, однак вказану змогу на безпечне буття ним не було використано.

Більш того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до прибуття в Україну, Раджабі ОСОБА_3 Захір перебував в декількох безпечних країнах, а саме у Казахстані, Узбекистані, Російської Федерації, але жодного разу не звертався до міграційних структур цих країн, що свідчить в свою чергу про наміри апелянта надання неправдивої інформації задля виїзду до країн Європейського союзу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, апелянтом не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно встановлено, що покладена в основу заяви та позову історія позивача містять велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких доводів.

Тобто, Раджабі ОСОБА_3 Захір звернувся до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення №791-15 від 26 жовтня 2015 року, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з країни походження не відповідають умовам визначеним пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та обєктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 Захір залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.В. Крусян

ОСОБА_1