Справа № 815/6005/15
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6005/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

суддів Андрухіва В.В., Бжассо Н.В.,

секретаря Швеця В.А.,

перекладача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.09.2015 року №606-15, №611-15, №605-15 та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом (т. 3 а.с.17-25) звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому зазначили, що є громадянами Афганістану, до моменту виїзду проживали у провінції Вардак, с. Сіасанг, район Бухсуд. Побоюючись за свої життя, а саме стати жертвами переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи вони були вимушені покинути територію Афганістану.

Вважаючи себе біженцями ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_3 та їхня дочка ОСОБА_4 у 2013 році звернулися з заявами до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області (далі Управління), однак Повідомленнями від 23 вересня 2015 року №408, №409 та №410 їх повідомлено про прийняття ДМСУ рішень №606-15, №611-15, №605-15 від 07.09.2015 року про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначили, що з урахуванням інформації по країні походження їхні побоювання стати жертвами переслідування є реальними та об'єктивними. ОСОБА_4, яка є донькою позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, всупереч канонам в мусульманському суспільстві відмовилися від своєї релігії по народженню ісламу та 24 жовтня 2012 року здійснила таїнство хрещення та миропомазання, стала християнкою. Згідно шаріатському законодавству віровідступництво є одним з найтяжчих форм невіри (куфра). Шаріат розцінює віровідступництво як відпадання від ісламу і відхід до куфру незалежно від того, було це зроблено навмисно або це дія або висловлене слово призвело до невір'я. У позові позивачі зазначили, що реальність цих обставин підтверджено багатьма висновками міжнародних організацій, а також методичними рекомендаціями УВКБ ООН при оцінці необхідності в міжнародному захисту осіб, шукаючих притулку, із Афганістану.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що у 2008 році через переслідування з боку талібів, він із сім'єю покинув Афганістан та прибув до Таджикистану де звернувся за міжнародним захистом. За результатом його звернення йому та членам сім'ї було надано тимчасовий захист. У 2011 році вся сім'я покинула Таджикистан та вирушила до Російської Федерації. У РФ вони також звертались за міжнародним захистом, проте в його наданні позивачам було відмовлено у зв'язку з чим 21.01.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прибули на територію України.

Позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали пояснення представника позивачів та позивача ОСОБА_2.

Крім того, ОСОБА_4 повідомила, що окрім зазначення себе неповнолітньою особою при зверненні до Управління, нею було вказано все правдиво.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірними та обґрунтованими, відсутні підстави вважати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Крім того представник відповідача зазначила, що вказані позивачами обставини, які стали підставою звернення до Управління за захистом мають ряд невідповідностей. При зверненні до Управління позивачі зазначили, що причиною виїзду з Афганістану став конфлікт з членами сім'ї брата ОСОБА_2, в результаті якого ОСОБА_4 опинилась в ситуації необхідності примусового шлюбу з дорослим чоловіком. Після переслідувань усіх членів сім'ї, ОСОБА_2 прийняв рішення покинути Афганістан усією сім'єю через існуючу небезпеку.

Також позивачі при зверненні зазначили, що покинули країну Афганістан та прибули на територію України в 2013 році, проте під час розгляду їх заяв управлінням було встановлено, що позивачі покинули Афганістан у 2008 році та прибули до Таджикистану де їм було надано тимчасовий захист. У 2011 році позивачі потрапили на територію РФ та звернулись за міжнародним захистом у РФ, їм було відмовлено.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з РФ прибули на територію України 21.01.2013 року та 31.01.2013 року звернулись до Управління з заявою про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

ОСОБА_4 після відмови у надані міжнародного захисту на території РФ прийняла християнство та звернулась повторно. За результатами розгляду її заяви ОСОБА_4 було надано тимчасовий захист на території РФ та видано посвідчення.

18.03.2013 року ОСОБА_4 нелегально потрапила на територію України та 15.04.2013 року звернулась до Управління з заявою про визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, при цьому зазначивши себе неповнолітньою особою.

Представник відповідача зазначила, що позивачі у розумінні ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки до прибуття в Україну їм надавався тимчасовий захист в інших країнах. Крім того, позивачами було надано неправдиві та непідтверджені відомості щодо причин залишення країни громадського походження.

Вислухавши пояснення позивачів, їх представника позивачів, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянами Афганістану, уродженцями провінції Вардак район Сіосанг, за національністю хазари, за віросповіданням мусульмани-шиїти.

Згідно матеріалів особових справ ОСОБА_2 (№2013OD0049) та ОСОБА_3 (№2013OD0050) у січні 2013 року вибули з країни походження легковим автомобілем до Узбекистану, подальший маршрут звідки невідомий. 21.01.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нелегально, поблизу міста Маріуполь, перетнули кордон з Україною. До м. Одеса дісталися автобусом сполученням Маріуполь - Одеса.

31.01.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Управління з заявами - анкетами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, які згідно Наказів Управління від 22.02.2013 року №16 та №16 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийняті до розгляду.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_4 (№2013OD0102) вибула з країни походження у березні 2013 року. Нелегально перетнула кордон з Україною та дісталась м. Одеса 18.03.2013 року.

ОСОБА_4, з заявою - анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до Управління 15.04.2013 року. Наказом Управління від 16.04.2013 року №30 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» заява ОСОБА_4 прийнята до розгляду.

За результатами розгляду особових справ позивачів, Управління дійшло до висновку за доцільне громадянам Афганістану ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити у визнанні біженцями та особами, які потребують додаткового захисту на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону, що оформлено Висновками від 08.07.2015 року.

Вказані рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені позивачами факти про причини та обставини, залишення країни походження, в процесі розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. За повідомленням позивачів, причиною їхнього виїзду з Афганістану став сімейний конфлікт. Рідний брат ОСОБА_5 одружився на дівчині на ім'я ОСОБА_6 без згоди її батьків та виїхав разом із дружиною до Пакистану. Після вказаної події родина дружини брата почала погрожувати родині заявника, переклавши на них відповідальність. Так, від заявника вимагали віддати заміж його доньку Роя за рідного брата батька ОСОБА_6, що в результаті переслідувань змусило усіх членів родини виїхати з Афганістану.

Проте, під час розгляду заяв Управлінням було встановлено, що у 2008 році ОСОБА_2 разом із членами родини виїхав до Таджикистану де їм було надано міжнародний захист через побоювання стати жертвами переслідування за етнічну належність до хазарійців, який вони у подальшому втратили через добровільне користування захистом країни походження. В 2011 році позивачі виїхали на територію РФ, використавши паспорти громадян Афганістану на інші установчі дані звернулись за захистом у якому їм було відмовлено.

Після відмови у наданні міжнародного захисту ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали у невідомому напрямку. ОСОБА_4 залишилась одна і повторно звернулась з клопотанням щодо визнання її біженцем за нововиявленими обставинами. В якості вказаних обставин вона повідомила, що на території РФ вона прийняла християнську віру, через цей факт від неї відмовились батьки і вона не може добровільно повернутись до Афганістану, так як на неї очікуватиме розправа. Позивачу було надано тимчасовий притулок на території РФ та документовано відповідним посвідченням (НОМЕР_1, видано 14.02.2013 року, строк дії до 13.02.2014 року).

Зазначені обставини на думку Управління свідчать про суцільну неправдивість та потворність інформації, а обставини щодо причин виїзду очевидно неправдоподібними.

Також висновки Управління обґрунтовані тим, що позивачі потрапляють під категорію виключення відповідно до абз. 5, 6 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням від 07.09.2015 року №606-15, №611-15, №605-15 з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Висновоки Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

02.10.2015 року та 05.10.2015 року позивачі отримали повідомлення про відому у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (т. 1 а.с. 6, 117, т.2 а.с. 12).

Суд вважає, що висновки, які стали підставою для прийняття рішень що оспорюють позивачі, є такими, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особових справах позивачів, та перевірки фактів, повідомлених позивачами. У висновках зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивачів, та її співвідношення із змістом заяв та відомостями, отриманими під час співбесіди із позивачами.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи мають позивачі суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивачів та позивачів як на підставу задоволення позову на обставини, які вони виклали у позовній заяві з наступних підстав.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при зверненні до суду зазначили, що у зв'язку з відступом від ісламу та прийняттям ОСОБА_4 християнства, за що в Афганістані передбачена смертна кара, позивачі не можуть повернутись до країни громадського походження. Проте при зверненні до Управління причиною залишення країни громадянського походження та неможливість повернення до неї позивачі зазначили побоювання переслідування через сімейний конфлікт. Також судом встановлено та не заперечується позивачами, що вони покинули країну громадянського походження ще в 2008 році, тобто задовго до виникнення обставин, про які ними було повідомлено при зверненні до Управління.

Позивачі при зверненні до Управління зазначили, що не звертались за наданням притулку або за надання статусу біженця в інших країнах. Проте підчас розгляду Управлінням заяв позивачів було встановлено, що ОСОБА_2 разом із сімє'ю у період з 2008 по 2011 рік перебували у Таджикистані, де користувались тимчасовим захистом вказаної країни. Також Управлінням було встановлено, що ОСОБА_4 14.02.2013 року було надано тимчасовий притулок на території РФ. Вказані обставини позивачами не заперечуються.

Крім того судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 при зверненні до управління зазначила себе як неповнолітня особа, вказавши дату свого народження 30.12.1998 рік, проте як було встановлено Управлінням та не заперечувалась позивачами справжньою датою народження ОСОБА_4 є 02.08.1993 рік, тобто на момент звернення до Управління вказана особа була повнолітньою.

Суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача як на підставу правомірності прийняття рішень від 07.09.2015 року №606-15, №611-15, №605-15 стосовно того, що позивачі підпадають під категорію виключення відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України в якому зазначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуваючи на території Таджикистану позивачі користувались тимчасовим захистом цієї країни, а також тимчасовий захист було надано ОСОБА_4 на території РФ.

Також суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача стосовно надання ОСОБА_4 недостовірних відомостей стосовно свого віку та зазначення себе як неповнолітню особу, фактично видавши себе за іншу особу.

Суд вважає, що відповідно до ст. 72 КАС України вказані обставини є встановленими та не підлягають подальшому доказуванню, оскільки були зазначені у Висновках Управлінням стосовно розгляду заяв позивачів та не заперечуються сторонами.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зі змінами внесеними відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей

(рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Аналізуючи дане положення Постанови Пленуму та з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заяви, які подали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до органів міграції є логічно непослідовною, містять неправдоподібні відомості стосовно причин виїзду з країни громадянського походження, отримання позивачами додаткового захисту в інших країнах до прибуття та звернення за захистом в Україні, не викликають довіри, а дійсною причиною їх звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяв позивачів про надання їм статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявників та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 07.09.2015 року №606-15, №611-15, №605-15 та зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий суддя Катаєва Е.В.

Судді Андрухіва В.В.

Бжассо Н.В.

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 07.09.2015 року №606-15, №611-15, №605-15 та зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

03 червня 2016 року.