Справа № 643/1716/16-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 р.Справа № 643/1716/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , Пянової Я.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова на постанову Московського районного суду м. Харкова від 21.03.2016р. по справі № 643/1716/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова

про визнання протиправними дій і зобов'язання призначити довічне грошове утримання,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова, в якому просив:

визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова призначити та нарахувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 27.02.2014 року в розмірі 90 відсотків заробітку працюючого судді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки про суддівську винагороду, видану Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області за номером 08-1070 від 28.12.2015 року та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Постановою Московського районного суду м.Харкова від 21.03.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо відмови позивачу у призначені щомісячного довічного грошевого утримання як судді у відставці через скасування норм статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а право позивача - порушеним. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова призначити та в подальшому виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з моменту звернення з 11 січня 2016 року у розмірі 90 відсотків від заробітної плати - 24804 грн. 00 коп., згідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області від 28 грудня 2015 року № 08-1070. Зобов'язано Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова нарахувати та сплатити позивачу одноразово щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за період з 11 січня 2016 року по день ухвалення рішення судом за виключенням отриманої ним за цей період пенсії за віком. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 551,20 грн. судових витрат, понесених ним при сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Московського районного суду м.Харкова від 21.03.2016 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Постанова в частині відмови в задоволенні позовних вимог апелянтом не оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи з приписів п.3 ч.1 ст.197 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та йому призначена та виплачується пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно наданих Київським районним судом м. Донецька матеріалів, позивач з 13.11.1978 року працював на посаді судді Київського районного суду м. Донецька.

23.01.2014 року позивачем були подані необхідні документи до ОСОБА_2 Юстиції України із заявою про відставку через досягнення ним 65-річного віку, що є перепоною у подальшому виконанні обовязків судді за віком.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12 листопада 2015 року № 788-VII "Про звільнення суддів" у зв'язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Київського районного суду м. Донецька.

На виконання постанови Верховної ОСОБА_2 України наказом начальника ТУ ДСА України в Донецькій області від 23 листопада 2015 року позивача відраховано зі штату суддів Київського районного суду м. Донецька у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки.

Таким чином вказаними рішеннями позивачу надано статус судді у відставці при наявності стажу на посаді судді 37 років 2 місяці.

11 січня 2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Протоколом комісії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 13 січня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на дію пункту 5 Прикінцевих положень Закону Україні "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 року, відповідно до якого з 1 червня 2015 року скасовано норму ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо призначення суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначена норма Закону № 213-VIII від 02.03.2015 року на правовідносини про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не поширюється.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Положеннями ч. 1 ст. 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Правові засади організації судової влади, система і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

На момент набуття позивачем права на відставку, враховуючи розрахунок стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 07.07.10 р.) було встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01.10.11 р. вступили в дію зміни до ст. 138 названого вище Закону, які внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.11 р., згідно з якими довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.11 р. страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. В частині п'ятій цієї статті зазначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р. частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.10 р. у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.11 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03.06.13 р. відновлено дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини п'ятої ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

В рішенні від 03.06.13 р. Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене рішення, Конституційний Суд України врахував попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях № 5-рп/2002 від 20.03.02 р., № 19-рп/2004 від 01.12.04 р., № 8-рп/2005 від 11.10.05 р., № 10-рп/2008 від 22.05.08 р., зазначивши при цьому, що «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Одночасно Конституційний Суд України зазначив, «що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.98 р., за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4)».

Як зазначається в Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки № (2010) 12 від 17.11.10 р., «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р. підлягає застосуванню ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

У постановах від 17.03.15 р. (справа № 21-371а14, №21-429а14), від 09.06.15 р. (справа № 21-472а15) Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді, зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 3-рп/2013 від 03.06.13 р.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. внесено зміни до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції № 191-VІІІ від 12.02.15 р., згідно з якими ч. 3 цієї статті передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у разі неприйняття до 01.06.15 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.15 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет ОСОБА_3 України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Таким чином, змінами, внесеними до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін і існувало на час набуття позивачем права на відставку у розмірі призначення їй довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків від розміру суддівської винагороди працюючого судді, а приписами п. 5 Прикінцевих положень Закону України № 213-VІІІ від 02.03.15 р. фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 03.07.15 р. порушено питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.10 р. у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VІІІ від 12.02.15 р. у взаємозв'язку з положеннями пп. 5 п. 2, п. 17 розділу I, п. 5 розділу III Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням ст. 8, ч. 1 ст. 21, ч. 1, п. п. 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

В конституційному поданні Пленум Верховного Суду України зазначив, що ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення. Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчать про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Із наведеного випливає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. не може суперечити рішенню Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р.

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (ч. 6 ст. 47 Закону).

В п. 7 рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.05.05 р. зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Як зазначено в метеріалах справи, стаж роботи позивача на посаді судді Київського районного суду м.Донецька склав 37 років 2 місяці.

На підставі наведених вище правових норм, колегія суддів зазначає, що позивач, маючи право на відставку станом на законодавче визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та збільшення цього утримання на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, набув право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 %.

При цьому, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.15 р. та у зв'язку з неприйняттям до 01.06.15 р. закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 12.02.15 р., частиною другою якої передбачено право судді у відставці на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, колегія суддів зазначає, згідно ч. ч. 1, 3, 4 та 5 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до ОСОБА_2 ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

На підставі ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною ОСОБА_2 України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, заяву про відставку до ОСОБА_2 Юстиції України позивачем подано 23 січня 2014 року, тобто більше ніж за рік до скасування з 1 червня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке призначалось на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і до внесення змін до вказаного Закону зазначеними вище Законами України.

Відповідно до ч. З ст.109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка діяла на час подання заяви про відставку - 23 січня 2014 року, ОСОБА_2 Юстиції України протягом місяця від дня надходження заяви повинна була внести до Верховної ОСОБА_2 України подання про звільнення з посади у зв'язку з виходом у відставку.

Порядок розгляду питання та прийняття Верховною ОСОБА_2 України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначався ст. 111 вказаного Закону, відповідно до якої воно підлягало розгляду на пленарному засіданні Верховної ОСОБА_2 України без висновку комітетів та будь яких перевірок.

Аналогічний порядок звільнення судді у відставку Верховною ОСОБА_2 України передбачено і ст.120 Закону України №192- VIІ від 12 лютого 2015 року.

Постанова Верховної ОСОБА_2 України про звільнення позивача з посади судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку була прийнята 12 листопада 2015 року, незважаючи на те що позивач з 27 лютого 2014 року відповідно до ст. 126 Конституції України не мав права здійснювати правосуддя в зв'язку з досягненням віку 65 років.

Таким чином, від дня подання 23 січня 2014 року заяви до ОСОБА_2 Юстиції про звільнення позивача з посади судді у відставку, пройшло більше ніж 1 рік 9 місяців. За цей час було прийнято низку законів, якими суттєво звужено обсяг прав судді у відставці, в тому числі і право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від зменшення його розміру до повного скасування.

Несвоєчасне вирішення органами державної влади заяви позивача про звільнення відбулося з підстав незалежних від волі позивача та жодним чином не впливає на наявність у позивача права на щомісячне грошове утримання судді.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на дату виникнення права позивача на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, підлягають застосуванню положення статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції від 07.07.2010 року, а тому Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова, відмовляючи в призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання, вчинило неправомірні дії, які не відповідають ст.ст. 8, 19, 22, 58, 126 Конституції України, порушують вимоги, закріплені в ст. 138 Закону України № 2453-УІ, оскільки позивач звернувся з заявою про відставку 23.01.2014 року і не має його вини, що цю заяву розглянуто Верховною ОСОБА_2 України тільки 12.11.2015 року На момент звернення з заявою про відставку позивач мав відповідний суддівський стаж, необхідний для виходу у відставку, його право на відставку підтверджено рішенням ОСОБА_2 ради юстиції, що було підставою для внесення подання до Верховної ОСОБА_2 України про звільнення з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно довідки ТУ ДСА України в Донецькій області від 28 грудня 2015 року №08-1070, станом на 01.09.2015 року заробітна плата позивача для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становила 24804 грн 00 коп, з якої і повинно провести нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова у прийнятті рішення про відмову у призначенні позивачу - судді у відставці, який має суддівський стаж роботи понад 37 років 2 місяці, щомісячного довічного грошового утримання та зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати йому щомісячне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідної посаді судді, без обмеження граничного розміру.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду, а лише дублюють заперечення на позов, які подавались суду першої інстанції та були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів також зазначає, що Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова при поданні апеляційної скарги не було сплачено судовий збір.

При відкритті провадження у справі за клопотанням Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова сплату судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 наведеної статті розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення адміністративного суду встановлено на рівні 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Матеріалами справи підтверджено, що розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання цієї позовної заяви, становив 551 грн. 21 коп.

Таким чином, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги становить 606 грн. 32 коп.

Отже, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на постанову Московського районного суду м.Харкова від 21.03.2016 року становить 606 грн. 32 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова судовий збір за подання апеляційної скарги у зазначеному розмірі.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 21.03.2016р. по справі № 643/1716/16-а залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 коп. до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк : ГУ ДКСУ в Харківській області, , рахунок 1011, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6