Справа № 826/7612/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" травня 2016 р. м. Київ К/800/40668/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа - ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа - ОСОБА_6, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 20 лютого 2015 року № ІІ-023/2015 та зобов'язати Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури прийняти нове рішення з урахуванням висновків суду про повторне вчинення адвокатом ОСОБА_6 дисциплінарного проступку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 жовтня 2011 року між ОСОБА_6, як адвокатом, та ОСОБА_4, як клієнтом, укладено договір № 07/10.11 про надання юридичної допомоги (далі - договір), за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає та виконує доручення за ціною, у строк та на умовах цього договору. За виконання зобов'язань за договором клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі та порядку, визначених додатком № 1 до договору.

29 жовтня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було складено та підписано акт приймання-передачі документації, а також додаток до договору, згідно з яким клієнт передає, а адвокат приймає в рахунок оплати послуг за підготовку правової позиції для виконання повноважень щодо відновлення майнових прав та/або права власності на квартиру АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 500 доларів США.

13 вересня 2012 року ОСОБА_4 звернулася до Київської міської Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі - КМ КДКА) із заявою про притягнення адвоката ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності у зв'язку з невиконанням ним умов Договору.

Рішенням дисциплінарної палати КМ КДКА від 05 лютого 2013 року відносно адвоката ОСОБА_6 порушено дисциплінарну справу, яку призначено до розгляду.

Рішенням дисциплінарної палати КМ КДКА від 04 березня 2013 року дисциплінарну справу щодо ОСОБА_6 було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях ознак дисциплінарного проступку.

21 червня 2013 року за результатами розгляду скарги позивача Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури було прийнято рішення № V-005/2013, яким рішення дисциплінарної палати КМ КДКА від 04 березня 2013 року про закриття дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_6 скасовано і останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді попередження.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до КМ КДКА із заявою про притягнення адвоката ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності, в обґрунтування якої зазначила, що після прийняття відповідачем рішення № V-005/2013 зобов'язання за договором адвокатом не виконуються.

30 вересня 2014 року дисциплінарною палатою КМ КДКА прийнято рішення, яким відмовлено у порушенні дисциплінарної справи відносно адвоката ОСОБА_6

Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 20 лютого 2015 року № ІІ-023/2015 скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення дисциплінарної палати КМ КДКА від 30 вересня 2014 року про відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_6 залишено без змін.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Проте повністю погодитись з висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може та вважає їх передчасними.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших ;засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте, вирішуючи даний спір по суті, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою вимоги статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України і не встановлено, чи дійсно рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 20 лютого 2015 року № ІІ-023/2015 порушені права та інтереси позивача та не з'ясовано, у чому саме полягає таке порушення.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало