Справа № 813/1438/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року № 813/1438/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Хоми О.П.,

судді Братичак У.В.,

судді Кухар Н.А.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій і зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України, відповідач) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.05.2016 року просить:

- визнати протиправними дії ДФС України щодо відмови у прийнятті ОСОБА_2 на адміністративну посаду у Львівську митницю держаної фіскальної служби України;

- зобовязати ДФС України розглянути питання щодо прийняття документів ОСОБА_2 для зайняття посади у ДФС України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при розгляді його заяви від 15.03.2016 року про працевлаштування на посаду, рівнозначну раніше займаній (начальника відділу митного оформлення на митному пості) відповідач застосував положення Закону України «Про очищення влади» без урахування основних принципів люстрації, що суперечить вказаному Закону, статтям 8, 19, 38 ОСОБА_3 України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Надав заперечення на адміністративний позов, суть яких полягає у правомірності дій ДФС України при розгляді заяви ОСОБА_2 від 15.03.2016 року з приводу переведення його на посаду начальника відділу митного оформлення на митному пості. З посиланням на статті 1-3 Закону України «Про очищення влади» зазначив, що на позивача поширюється передбачена пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону заборона обіймати протягом десяти років посади в органах державної влади, який з 25.02.2010 по 22.02.2014 сукупно більше одного року перебував на посадах заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, а також у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, та не був звільнений в цей період з відповідної посади за власним бажанням. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

15.03.2016 року ОСОБА_2 звернувся до ДФС з заявою про переведення, в якій просив перевести його на посаду, рівнозначну раніше займаній, а саме на посаду начальника відділу митного оформлення на митному пості з 01 квітня 2016 року з окладом, згідно штатного розпису. В заяві вказав про те, що у порядку переведення з посади начальника відділу митного оформлення на митному пості «Краковець» Львівської митниці його зараховано з 16 червня 2015 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», що підтверджується розпорядженням «Про зарахування ОСОБА_2 на посаду помічника-консультанта народного депутата» №6690 від 18.06.2015 року (а.с.10).

Заява була зареєстрована ДФС України за №1356/інше від 18.03.2016.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 15.03.2016 рокуДФС України листом від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14 повідомила про неможливість прийняття його на роботу у Львівську митницю ДФС (а.с.11-12).

Зі змісту листа від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14 убачається, що таке рішення відповідач обґрунтовує посиланням на частини першу-другу статті 3 Закону України «Про очищення влади» та наявними у ДФС відомостями про те, що у період з 23.04.2010 по 09.07.2010 ОСОБА_2 займав посаду заступника начальника Чопської митниці начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил, з 18.10.2012 по 03.06.2013 наступника начальника Рівненської митниці-начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил та з 04.06.2013 по 28.08.2014 заступника начальника Рівненської митниці Міндоходів-начальника управління боротьби з контрабандою та митними порушеннями. Перебування ОСОБА_2 на вказаних посадах згідно з частиною третьою статті 6 Закону є підставою для відмови у призначенні його на посаду, на яку він претендує.

Не погодившись з таким рішенням ДФС України, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава стаття 1 ОСОБА_3 України.

Згідно зі статтею 3 ОСОБА_3 України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

У статті 8 ОСОБА_3 України закріплено принцип верховенства права, відповідно до якого ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до статті 19 ОСОБА_3 України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначив Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VІІ (далі Закон №1682-VІІ).

Основні засади очищення влади містяться у статті 1 Закону №1682-VІІ, у частині першій якої міститься визначення очищення влади (люстрації) як встановленої цим Законом або рішенням суду заборони окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої цієї статті очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно до частини третьої статті 1 Закону №1682-VІІ протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Аналіз положень вказаних норм в сукупності дає підстави стверджувати про те, що метою очищення влади є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому люстрація ґрунтується на певних принципах, в тому числі на таких конституційних принципах як верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) визначені статтею 3Закону №1682-VІІ.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VІІ заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду (посади) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 звернувся до ДФС України з заявою від 15.03.2016 року, в якій просив перевести його на посаду, рівнозначну раніше займаній, а саме на посаду начальника відділу митного оформлення на митному пості.

Згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_2 (БТ-ІІ №5640931), з 23.04.2010 по 09.07.2010 він перебував на посаді заступника начальника Чопської митниці начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил, з 18.10.2012 по 03.06.2013 наступника начальника Рівненської митниці-начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил та з 04.06.2013 по 28.08.2014 заступника начальника Рівненської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними порушеннями.

Перебування ОСОБА_2 на вказаних посадах та періоди позивачем не заперечується та відповідає відомостям, наявним у ДФС України (біографічна довідка).

На підставі таких відомостей ДФС України дійшло висновку, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 сукупно більше одного року ОСОБА_2 перебував на посадах заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, а також у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 обіймав посаду заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, та не був звільнений в цей період з відповідної посади за власним бажанням.

Такий висновок, як видно з листа від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14, зумовив відмову відповідача у прийнятті ОСОБА_2 на роботу у Львівську митницю ДФС.

При цьому відмова обґрунтована посиланням на положення частини третьої статті 6 Закону№1682-VІІ, відповідно до якої встановлення перевіркою факту належності особи до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, є підставою для відмови у призначенні такої особи на посаду, на яку вона претендує.

Даючи оцінку такому рішенню ДФС України, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 55 ОСОБА_3 України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна повністю визнає обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 9 ОСОБА_3 України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобовязується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово розглядав справи за наслідками схожих процедурних заходів в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 року у справі «Матиєк проти Польщі»,від 17.07.2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Як встановлено з матеріалів справи, при розгляді ДФС України заяви ОСОБА_2 від 15.03.2016 року відповідач своє рішення про відмову у можливості прийняття позивача на роботу у ДФС прийняв виключно на підставі інформації щодо перебування його на керівних посадах на Чопській та Рівненській митницях у вказані в Законі №1682-VІІ періоди та жодним чином не перевірив чи вчинялися/приймалися ним передбачені частиною другою статті 1 цього ж Закону рішення, дії чи бездіяльність, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Докази наявності таких фактів у відповідача у листі ДФС України від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14 відсутні.

Не надано належних доказів вчинення позивачем таких дій відповідачем і суду.

Окрім цього, ОСОБА_2 у заяві від 15.03.2016 року вказав, що порядком переведення з посади начальника відділу митного оформлення на митному пості «Краковець» Львівської митниці його зараховано з 16 червня 2015 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», на підтвердження чого долучив до заяви розпорядження «Про зарахування ОСОБА_2 на посаду помічника-консультанта народного депутата» №6690 від 18.06.2015 року.

Запис за п/п 45 у трудовій книжці ОСОБА_2 (БТ-ІІ №5640931) підтверджує перебування позивача з 16.06.2015 року на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» (а.с.18).

Статус помічника-консультанта народного депутата України визначений статтею 34Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року

№ 2790-XII, відповідно до частини сьомої якої помічнику-консультанту народного депутата, звільненому у звязку з закінченням строку повноважень народного депутата, надається попередня або рівноцінна робота (посада), якщо до прийняття на роботу помічником-консультантом він працював у органах державної влади або в органах місцевого самоврядування.

Тобто, помічник-консультант народного депутата, який до прийняття на роботу помічником-консультантом працював у органах державної влади або в органах місцевого самоврядування, має певні гарантії щодо працевлаштування після звільнення у звязку з закінченням строку повноважень народного депутата.

Відповідачем не надано доказів того, що при розгляді заяви ОСОБА_2 від 15.03.2016 року було зясовано питання щодо дотримання вказаної гарантії.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що рішення ДФС України, оформлене листом від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14, було прийнято відповідачем без проведення належної перевірки щодо ОСОБА_2 на відповідність його критеріям, визначеним частиною першою-другою статті 1 Закону №1682-VІІ, що не відповідає принципам очищення влади, а також без проведення перевірки на предмет дотримання гарантій, передбачених Законом України «Про статус народного депутата України», що призвело до порушення права позивача.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 15.03.2016 року, оформленого листом від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржуване рішення ДФС України, суд дійшов переконання, що таке прийняте відповідачем без урахування вимог чинного національного законодавства та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Україною, усталеної практики ЄСПЛ, та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому його слід визнати протиправним.

Виходячи із розяснень пункту 10.3. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобовязати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобовязання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобовязання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли субєкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Отже, суд не може підміняти собою функції субєкта вданих повноважень під час адміністративних процедур.

В силу наданих частиною другою статті 162 КАС України повноважень, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Беручи до уваги викладене та виходячи з наданих частиною другою статті 162 КАС України повноважень, суд вважає, що позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним рішення ДФС України, оформлене листом від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 та зобовязання відповідача повторно розглянути таку заяву.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України, оформлене листом від 01.04.2016 року №3360/Б/99-99-04-03-01-14, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2.

Зобовязати Державну фіскальну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 15.03.2016 року.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Хома О.П.

Суддя Братичак У.В.

Суддя Кухар Н.А.