Справа № 815/1487/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1487/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Завальнюка І.В., Тарасишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 25-16 від 17.02.2016р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 25-16 від 17.02.2016р., яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на думку позивача, є неправомірним та необґрунтованим з тих підстав, що країною походження позивача є ОСОБА_3, але останній не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у звязку із побоюваннями утисків, які можуть очікувати його на Батьківщині через політичні погляди. Позивач в обґрунтування своєї правової позиції вказав, що згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» він підпадає під визначення біженця, оскільки за час перебування на території ОСОБА_3 зазнавав переслідувань через політичну діяльність батька, в звязку з чим був заарештований. За твердженнями позивача на теперішній час ризик його переслідування на території країни громадянської належності зберігається. При цьому, позивач вважає незаконним та просить скасувати рішення Державної міграційної служби № 25-16 від 17.02.2016р., оскільки останнє, на його думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, в тому числі інформації щодо країни громадянської належності.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків у країні походження його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Аналіз особової справи заявника вказує на відсутність у нього намірів повернення до країни громадянського походження через бажання потрапити до більш фінансово стабільної країни з метою покращення життєвих умов. Подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отримана від останнього інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. При цьому міграційною службою не приймається до уваги елемент належності батька позивача до партії ОСОБА_3, оскільки відсутні будь-які документальні або усні підтвердження цього факту.

03.06.2016р. (вх. № 14457/16) від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Державної міграційної служби України.

Згідно ч. 6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

05.08.2013 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

26.09.2013 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2013ОД0257) Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства посадовими особами Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області зроблено висновок про доцільність прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.09.2013 р. наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №99 відповідно до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління по роботі з іноземцями та біженцями Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2.

Згідно наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №139 від 26.11.2013 р. продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.01.2016р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2013OD257) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, в звязку з відсутністю доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 25-16 від 17.02.2016р., з посиланням на ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.03.2016 р. позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 89 від 12.03.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 25-16 від 17.02.2016р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з метою його оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, адреса проживання на період вибуття - ОСОБА_3, м. Ель-Обейд, р-н Ель-Джанет, буд. «Шаресітін» № 45, є громадянином ОСОБА_4, за національністю - суданець, етнічна група загао, віросповідання іслам (мусульманин), суніт; рідна мова аравійська, володіє російською, англійською; одружений з громадянкою ОСОБА_3 Аль-Хасан ОСОБА_5 ОСОБА_6; має повну вищу освіту, яку здобув в університеті Джуба (коледж соціальних наук та сільськогосподарського розвитку) у м. Харум протягом 1998-2002 років. У 2008 році позивач вступив на підготовчий факультет одеської національної академії харчових технологій. На території країни громадянської належності не працював; з 2010 року та на теперішній час на території України працював на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі. Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи інших організацій.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 ОСОБА_2, зареєстрованої 06.09.2013р. (справа № 2013ОД0257, реєстраційний номер заяви 200), позивач 25.05.2008р. вибув рейсовим автобусом до м. Каїр (Єгипет), де знаходився протягом пяти-шести місяців. 25.10.2008 р. іноземець вилетів авіарейсом Каїр (Єгипет) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). 26.10.2008р. позивач перетнув кордон України на підставі національного паспорту серії С О292009 та студентської візи типу «О» № Y02636490.

Крім того, суд зазначає, що позивач вже звертався за наданням статусу біженця в Україні у 2010 році. В заяві позивач зазначав, що його батько є членом УММА опозиційної політичної партії ОСОБА_3. Після виступу батька по телебаченню із зверненням до народу проти влади в країні його посадили в тюрму. Позивач не може повернутися на Батьківщину, оскільки побоюється також бути увязненим. За наслідками співбесіди 17.02.2009 р. міграційною службою складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Підставою для відмови в оформленні документів було, зокрема, те, що субєктивні фактори, які підштовхнули заявника звернутися до міграційної служби, а саме легалізація на території України, не підпадають під критерії визначення статусу біженця і є очевидно необгрунтованими. Наказом Управління міграційної служби в Одеській області №11 від 16.02.2010 р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Вказаний наказ позивач оскаржував в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2010 р. у справі № 2-а-2560/10/1570 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011 р. у справі № 2-а-2560/10/1570 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2010 р. скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним, та його скасування, зобов'язання прийняти рішення задоволено: визнано неправомірним та скасовано наказ Управління міграційної служби в Одеській області №11 від 16.02.2010 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2; зобов'язано Управління міграційної служби в Одеській області прийняти рішення з питання оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 12 Закону України Про біженців.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту .

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_7 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_3, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки двічі звертаючись за захистом в Україні позивачем надавалася суперечлива інформація.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Так, причиною неможливості повернення на Батьківщину позивач зазначає, що його буде затримано та ув'язнено через політичну діяльність його батька. З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній надає суперечливу інформацію стосовно обставин виїзду з країни громадянського походження. Під час проведення співбесіди від 26.09.2013 р. позивач стверджує, що його батько був секретарем в партії «ОМА» (Hisp Oma Almoard), крім того працював вчителем арабської мови в школі. Зі слів позивача (анкета від 06.09.2013 р.), батька було заарештовано 29.01.2009 р., однак під час проведення співбесіди, позивач не зміг вказати точну дату арешту батька, зазначивши лише, що близько п'яти років назад. Крім того, позивач не зміг вказати період членства батька в партії. Зазначені елементи прийнято міграційною службою як такі, що навмисно вигадувалися для посилення історії переслідування.

За твердженнями позивача, останній побоюється повертатись на Батьківщину, оскільки вважає, що всю його родину будуть переслідувати. Згідно протоколу анкетування від 06.09.2013 р. позивач зазначає, що, якщо один член родини займається політикою, то проблем з боку влади не уникнути.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем здійснено аналіз інформації по країні походження, якою підтверджено існування партії «Умма» однак, незважаючи на підтвердження факту існування зазначеної партії, наявна інформація вказує на існування політичних домовленостей між правлячою партією та «ОСОБА_3 партією», що ставить під сумнів елемент переслідування членів партії, до якої, за твердженнями позивача, належав його батько.

Крім того, у заяві про звернення за захистом від 05.08.2013 р. позивач зазначає, що батько був членом партії ОСОБА_3, в звязку з чим зазнавав переслідувань з боку службу безпеки ОСОБА_3. В анкеті від 26.09.2013 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує про роботу батька в партії «ОСОБА_3 Альмуаред» - Народна партія. Згідно протоколу співбесіди від 26.09.2013 р. позивач розповідає про членство батька в партії «ОМА» (Hisp Oma Almoard), в якій останній займав посаду секретаря.

Під час першого звернення в 2010 р. позивач зазначав, що батька заарештували за те, що останній виступав на телебаченні з протестом щодо діючої влади в країні, однак на той період навіть приблизно дату арешту позивач вказати не зміг. Під час другого звернення в 2013 р. інформація про виступ батька по телебаченню позивачем взагалі не надавалась. Також, в заяві від 05.08.2013 р. позивач розповідає про події, які відбулись в 2009 році, а саме: за словами його сестри, до їхнього будинку увірвались співробітники служби безпеки країни та заарештували батька, а під час проведення інтерв'ю від 06.09.2013 р. позивач робить припущення, що батька було затримано через зберігання важливої документації партії ОСОБА_3.

Також, при першому зверненні ОСОБА_1 ОСОБА_2 розповідав, що його батько викладач арабської мови в університеті, а згідно протоколу співбесіди від 2013 року, його батько працює вчителем аравійської мови у школі.

З огляду на вищевказане міграційною службою не прийнято елемент належності батька позивача до партії ОСОБА_3, так як відсутні будь-які документальні або усні підтвердження цього факту. Окрім цього існування розбіжностей вказує на неправдивість історії позивача. Зокрема, в анкеті про визнання біженцем шукач захисту стверджує, що саме країна громадянської належності є джерелом загрози та переслідування для нього, що пов'язано з членством його батька в політичній партії ОСОБА_3.

Зі слів позивача, його батька було заарештовано 29.01.2009 р. При цьому зазначається, що окрім батька ніхто з родини більше не постраждав, а в ОСОБА_3 залишились проживати мати, сестра та дружина, ніхто з них ніяких переслідувань чи побоювань не зазнавав. Зазначене суперечить іншим твердженням позивача, який вказує, що у звязку з наявністю проблем у одного члена родини, який займається політичною діяльністю, проблеми виникають у всієї родини.

Відповідно до протоколу співбесіди 2013 р., до будинку батька позивача періодично приходили представники служби безпеки ОСОБА_3 та влаштовували обшуки. Разом з тим, позивач стверджує, що сам ніколи не відносився до політичних партій. Зазначене спотворює його історію, викладену в протоколі співбесіди 2010 р., коли про свавільні обшуки батьківського будинку з боку служби безпеки ОСОБА_3, позивач взагалі не згадував. Переслідування на Батьківщині позивач не довів, він плутається в твердженнях, існує багато розбіжностей, що свідчить про неправдивість історії переслідування.

Позивач виїхав з країни свого громадянського походження 25.05.2008 р. до Єгипту (м. Каїр). На території Єгипту позивач знаходився протягом 5-6 місяців, однак за наданням міжнародного захисту не звертався та займався оформленням візи на вїзд до України. Вказаний факт підтверджує, що причиною виїзду позивача із ОСОБА_3 було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим вїзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні; що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з ОСОБА_3, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування з боку діючої влади, наявність небезпеки для життя в ОСОБА_3), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Водночас, як встановлено судом, позивач є громадянином ОСОБА_4, до України прибув легально на підставі національного паспорта та студентської візи. Останній користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону в період навчання у вищому навчальному закладі України. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що рішення № 25-16 від 17.02.2016р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 25-16 від 17.02.2016р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.М. Тарасишина