Справа № 308/14018/15а
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Справа № 876/2740/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-словацьке підприємство "ФЕМ-ІНВЕСТ" про визнання дій протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Ужгородської міської ради (далі - Ужгородська МР) про визнання протиправними дій та скасування рішень суб'єкта владних повноважень, ухвалених 09.11.2015 року на четвертому пленарному засіданні четвертої XXVII сесії Ужгородської МР VI скликання, а саме: №1881 «Про затвердження містобудівної документації», №1882 «Про затвердження та відмову у затверджені проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №1883 «Про надання та відмову у наданні дозволів на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1884 «Про затвердження та відмову у затвердженні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №1886 «Про зміни до рішення XI сесії міської ради VI скликання 30.12.2011 року № 396», №1887 «Про зміни до рішення XXVII сесії міської ради VI скликання 19.12.2014 року № 1577», №1888 ((Про зміни до рішення XXVI сесії міської ради VI скликання 19.12.2014 р. №1578 (зі змінами 09.07.2015 р. № 1741, 31.07.2015 р. № 1759, 27.08.2015 р. № 1781, 11.09.2015 р. № 1810, 24.09.2015 р. № 1828, 16.10.2015 р. № 1844)», №1889 «Про зміни до Програми економічного і соціального розвитку м. Ужгорода на 2015 рік», №1890 «Про зміни до бюджету міста на 2015 рік», №1891 «Про доповнення до рішення XXVII сесії міської ради VI скликання 19.02.2015 року № 1623».

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року задоволено клопотання Ужгородської МР та третьої особи ТОВ СП «ФЕМ-ІНВЕСТ», закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій та скасування рішень суб'єкта владних повноважень, ухвалених 09.11.2015 року на четвертому пленарному засіданні четвертої XXVII сесії Ужгородської МР міської ради VI скликання, в частині визнання протиправними дій та скасування рішень суб'єкта владних повноважень, ухвалених 09.11.2015 року на четвертому пленарному засіданні четвертої XXVII сесії Ужгородської МР міської ради VI скликання, а саме: №1882 «Про затвердження та відмову у затверджені проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №1883 «Про надання та відмову у наданні дозволів на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1884 «Про затвердження та відмову у затвердженні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір в частині закриття провадження є приватноправовим, відтак не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з таким рішення, його оскаржив позивач через свого представника ОСОБА_4 Вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена із порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає те, що судом першої інстанції застосовано висновки Верховного Суду України за нормами матеріального права, які є відмінними від норм матеріального права, які є підставою позову ОСОБА_2 Також апелянт не поджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач у даних правовідносинах не був суб'єктом владних повноважень, що суперечить висновку Конституційного Суду України у рішенні №10-рп/2010. Крім того вважає, що оскаржуваною ухвалою звужено зміст конституційного права на захист його прав та доступу до суду, оскільки не розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а також може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції та дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Постановляючи оскаржувану ухвала, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині закриття провадження не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір в цій частині не є публічно-правовим, а належить до юрисдикції цивільного судочинства.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не поділяє з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору в частині закриття провадження є рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року №1882 «Про затвердження та відмову у затверджені проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №1883 «Про надання та відмову у наданні дозволів на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1884 «Про затвердження та відмову у затвердженні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», №1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною четвертою ст. 6 КАС України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі па виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або посадовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Вирішуючи питання підвідомчості даного спору, слід звернути увагу на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», згідно з п. 6 і 7 якої, при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин. Також необхідно ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), та Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України.

При цьому слід виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК).

За правилами частини першої статті 123 ЗК надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 ЗК).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина третя статті 123 ЗК).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186№ цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Як передбачено ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ст.123 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу па розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

В матеріалах справи відсутні рішення про передачу юридичним чи фізичним особам земельних ділянок, щодо яких винесено спірні рішення відповідача, у власність чи користування (оренду), тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації.

Таким чином, предметом спору даної справи є рішення міської ради про затвердження та відмову у затверджені проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, про надання та відмову у наданні дозволів на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про затвердження та відмову у затвердженні технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідач при їх винесенні діяв як суб'єкт владних повноважень (орган місцевого самоврядування), реалізовуючи свої повноваження у галузі земельних відносин, передбачених ст. 12 ЗК України, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19.01.2016 року у справі № 21-3690а15.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин оскаржувана ухвала від 05.04.2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог відповідно до пунктів 1, 3 ч.1 ст.204 КАС України підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 199, 204 ,205, 206, 211, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог у справі № 308/14018/15-а скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 08.06.2016р.