Справа № 2а-1970/4036/12
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Київ К/800/18845/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Державної фінансової інспекції в Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції в Тернопільській області до Мельнице-Подільського обласного комунального дитячого будинку-інтернату про зобов'язання виконати вимогу,

в с т а н о в и л а:

Державна фінансова інспекція в Тернопільській області звернулась до суду з позовом до Мельнице-Подільського обласного комунального дитячого будинку-інтернату про зобов'язання виконати пункт 2 вимоги Чортківської міжрайонної Державної фінансової інспекції від 13.06.2012 №19-22-13-14/717, а саме: відобразити дебіторську заборгованість по розрахунках за ПФ "Лінком" на суму 69 820,44 грн. та провести відповідну роботу щодо відшкодування коштів.

Позовні вимоги мотивовано відсутністю факту добровільного виконання відповідачем вимоги від 13.06.2012 №19-22-13-14/717 у відповідній частині.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Державна фінансова інспекція в Тернопільській області із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та постановити нове, про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Чортківською міжрайонною Державною фінансовою інспекцією проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Мельнице-Подільського обласного комунального дитячого будинку-інтернату за період з 01.01.2011 по 01.01.2012, за результатами якої складено акт від 05.06.2012 №22-22/62.

На підставі акту ревізії від 05.06.2012 №22-22/62 Чортківською міжрайонною Державною фінансовою інспекцією сформовано та на адресу відповідача надіслано вимогу від 13.06.2012 №19-22-13-14/717, пунктом 2 якої підприємство зобов'язано: відобразити дебіторську заборгованість по розрахунках за ПФ "Лінком" на суму 69 820,44 грн. та провести відповідну роботу щодо відшкодування коштів.

Вказуючи на відсутність факту виконання відповідачем пункту 2 вимоги від 13.06.2012 №19-22-13-14/717 у добровільному порядку, Державна фінансова інспекція у Тернопільській області звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з невідповідності обраного позивачем способу захисту інтересів держави вимогам законодавства.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» від 26.01.1993 № 2939 в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011 (далі - Положення), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням встановлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якою визначено права органу державної контрольно-ревізійної служби. Зокрема, пунктом 7 зазначеної статті передбачено пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Таким чином, орган державного фінансового контролю (орган державної контрольно-ревізійної служби) здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15 квітня 2014 року у справі № 21-40а14.

Як убачається зі змісту позовної заяви, орган державного фінансового контролю просить суд зобов'язати відповідача виконати пункт 2 вимоги Чортківської міжрайонної Державної фінансової інспекції від 13.06.2012 №19-22-13-14/717, а саме: відобразити дебіторську заборгованість по розрахунках за ПФ "Лінком" на суму 69 820,44 грн. та провести відповідну роботу щодо відшкодування коштів.

Судами встановлено, що зазначена вимога в частині відображення дебіторської заборгованості виконана відповідачем у добровільному порядку.

В іншій частині вимога вказує на виявлені збитки.

У той же час, зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом уповноваженого органу до особи, якою заподіяно такі збитки, а також виходячи з того, що правильність обчислення таких збитків має перевірятися судом, що розглядає позов про стягнення, колегія суддів, зважаючи на принцип обов'язковості судового рішення, виходячи із суб'єктного складу спірних правовідносин та завдань адміністративного судочинства, вказує на відсутність підстав для вжиття заходів судового захисту інтересів держави у спосіб, заявлений позивачем за вказаним позовом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із позицією судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Тернопільській області відхилити, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: