Справа № 815/6554/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6554/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення №446 від 15.10.2015р. нечинним, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015р. ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила визнати рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 446 від 15.10.2015р., яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття та про зобов'язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона є громадянкою Гвінеї, за національністю - гвінейка, етнічна група - сусу, за віросповіданням - мусульманка, неодружена, має середню освіту, яку здобула на батьківщині в період 1994-2008 років, останнє постійне місце проживання - м. Курусса, Гвінея. З країни походження виїхала 29.07.2014р. літаком з аеропорту м.Конакрі (Гвінея) - Рабат (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), при в'їзді до України мала національний паспорт та робочу візу на 45 днів, діючу до 15.08.2014р.. В подальшому нелегально перебувала на території України.

8 жовтня 2015р. вона звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015OD0319 громадянки Гвінеї ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянці Гвінеї ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Позивачка зазначила, що вона як громадянка Гвінеї не може та не бажає користуватись захистом своєї країни, внаслідок порушення нею традицій мусульманської родини, а саме - позивач відмовилась вийти заміж за чоловіка старшого за неї на 37 років, у зв'язку з чим їй загрожувала небезпека покарання зі сторони родини за непослух та вчинене діяння унеможливлює повернення позивача на батьківщину.

Крім того, зазначила, що відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно неї та протиправно прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення №446 від 15.10.2015р. має бути визнано нечинним.

Посилаючись на зазначені обставини просила позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016р. у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Сторони про час і місце розгляду справи були сповіщенні належним чином, відповідач в судове засідання з`явився але подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, представник позивача написав заяву про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження, а тому судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.197КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, оскільки обставини на які посилається позивач не містять жодних ознак наявності умов для надання останньому статусу біженцем.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою Гвінеї, за національністю - гвінейка, етнічна група - сусу, за віросповіданням - мусульманка, неодружена, має середню освіту, яку здобула на батьківщині в період 1994-2008 років, останнє постійне місце проживання - м. Курусса, Гвінея.

З країни походження виїхала 29.07.2014р. літаком з аеропорту м. Конакрі (Гвінея) - Рабат (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), при в'їзді до України мала національний паспорт та робочу візу на 45 днів, діючу до 15.08.2014р. В подальшому нелегально перебувала на території України.

8 жовтня 2015р. ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015OD0319 громадянки Гвінеї ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийшло до висновку щодо відмови громадянці Гвінеї ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

В обґрунтування такого висновку відповідачем вказано про очевидну необґрунтованість заяви позивача за відсутністю умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення відповідача обґрунтоване тим, що заявник не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналіз інформації, яка надана заявником, свідчить, що звернення позивача відбулось в порушення ч.1 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» та вказує на нелегальне перебування в Україні, критеріїв, які відповідають вимогам п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», не встановлено.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №193 від 15.10.2015р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила визнати рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 446 від 15.10.2015р., яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття та про зобов'язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність прийнятого рішення ДМС, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Окрім цього, згідно пункту 5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з ч.4 ст.6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не має побоювань небезпеки життю у разі повернення на батьківщину. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за політичною ознакою. Позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Позивач не тікав від небезпеки, територію Гвінеї залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Також встановлено, що позивач до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно.

Згідно абз.4 ч.1 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивачки є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через її належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання тощо, немає, а тому спірне рішення відповідача є обґрунтованим та підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, оскільки при прийнятті рішення відповідач діяв в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.197,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук