Справа № 487/6241/15-а
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 487/6241/15-а

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Андрощук В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Миколаєва на постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Миколаєва про визнання незаконним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з адміністративним позовом до УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва, в якому, з урахуванням уточнення у вересні 2015 року позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №44/1 від 17 липня 2015 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, зобовязати УПФУ поновити виплату призначеної пенсії за вислугою років у повному обсязі починаючи з 01 квітня 2015 року.

Позов обґрунтовував тим, що УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва, при прийнятті оскаржуваного рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій, дійшло помилкового висновку, що ОСОБА_1 є самозайнятою особою, оскільки отримання свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю не є посадою або роботою з визначеним розміром оплати праці, а є незалежною професійною діяльністю.

Постановою Заводського районного суду м.Миколаєва від 01.10.2015р. позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1, як особа, яка отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», та має свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, не підпадає під дію Закону України від 03.02.2015р. №213-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни до ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись із зазначеною постановою, УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ОСОБА_1 є адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально та є самозайнятою особою. Осіб, які забезпечують себе робою самостійно, ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» відносить до зайнятого населення. Оскільки ОСОБА_1 не надано відомостей щодо припинення здійснення ним адвокатської діяльності, тому він вважається працюючим і з 01.04.2015р. розмір пенсійної виплати позивача повинен обчислюватися з урахуванням ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №213-VII.

ОСОБА_1 надав письмові заперечення проти апеляційної скарги, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що з 13.10.2009р. ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

24.04.2015р. ОСОБА_1 надав до УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва заяву, в якій просив вважати його непрацюючим пенсіонером з 20.12.2010р., у звязку із звільненням з посади помічника прокурора Корабельного району м.Миколаєва.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до свідоцтва за №706, виданого 24.09.2011р. на підставі рішення Миколаївської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю. Позивач зареєстрований у ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва, як особа, що здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність, і звітує перед податковими органами щодо своїх прибутків. В поданих до ДПІ податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2011-2014р.р., позивач зазначив про відсутність доходів.

17.07.2015р. УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва прийняло рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій №44/1, в якому зазначено, що у звязку з несвоєчасним повідомленням ОСОБА_1 УПФУ про роботу як самозайнятої особи утворилась переплата відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у виплаті пенсії за період з квітня 2015 року по липень 2015 року в розмірі 2660,34 грн., яка підлягає поверненню пенсіонером.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування зазначеного рішення відповідача та зобовязання УПФУ поновити виплату призначеної пенсії за вислугою років у повному обсязі починаючи з 01 квітня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не підпадає під положення Закону України від 03.02.2015р. №213-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», оскільки вказаним Законом не передбачено виплату пенсії у розмірі 85% призначеного розміру самозайнятим особам і отримання позивачем в 2011 році Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не є підтвердженням факту, що він займає певну посаду або виконує певну роботу.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015р. (далі - Закон №213-VІІІ), було внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до ч.15 ст.50-1 цього Закону тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується;

у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2016 року пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. у разі роботи особи, якій призначено пенсію на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», на інших посадах/роботах, крім тих, що передбачені законами України «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З приводу висновків суду про те, що позивач є самозайнятою особою - адвокатом, що виключає виплату йому пенсії у неповному розмірі як працюючій особі, колегія суддів зазначає наступне.

За визначенням п.п.14.1.226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

У свою чергу, незалежною професійною діяльністю є участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Положеннями ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать, зокрема, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Відповідно до абзацу другого пункту 65.1 статті 65 Податкового кодексу України, фізичні особи, умовою ведення незалежної професійної діяльності яких згідно із законом є державна реєстрація такої діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності, протягом 10 календарних днів після такої реєстрації зобов'язані стати на облік в органі державної податкової служби за місцем свого постійного проживання.

Облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи тощо.

Облік самозайнятих осіб здійснюється за допомогою додаткових записів про державну реєстрацію або припинення фізичними особами підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності тощо. Записи до Державного реєстру вносяться відповідно до Порядку обліку платників податків.

Отже, самозайняті особи, зокрема, особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність, вважаються працюючими до дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення незалежної професійної діяльності.

Таким чином, у разі якщо фізична особа, яка провадить незалежну професійну (у тому числі й адвокатську) діяльність не припинила свою діяльність відповідно до норм законодавства, ця особа вважається такою, яка працює.

При цьому, для встановлення розміру пенсії (100% або 85% від раніше призначеного) визначальним є не наявність доходу, а відповідна державна реєстрація самозайнятої особи.

Хоча у чинному пенсійному та податковому законодавстві немає чіткого визначення поняття «працююча особа», згідно зі статтею 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), є застрахованими особами.

Також, відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України від 8 липня 2010 року N2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що посилання позивача на те, що він є самозайнятою особою, не виключає його з категорії працюючих та не спростовує правомірності висновків УПФУ в Заводському районі м.Миколаєва щодо нарахування позивачеві пенсії з 01 квітня 2015р. в розмірі 85%, передбаченому для працюючих осіб.

З приводу посилань ОСОБА_1 на те, що відповідач, застосувавши положення Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ від 02.03.2015р., звужує права позивача щодо отримання пенсії у належному розмірі, колегія суддів зазначає наступне.

Закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України.

Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Разом з тим, Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997р. по справі за №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Таким чином, виходячи з системного аналізу Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення», Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997р. по справі за №4-зп, колегія суддів дійшла висновку, що під час нарахування позивачеві пенсії з 01.04.2015р. підлягали застосуванню норми ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції зі змінами, внесеними Законом № 213-VІІ, які є чинними і не були визнані неконституційними.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

В рішенні від 03 червня 2014 року (Заява N43331/12, справа «ОСОБА_2 проти України») Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпеченн та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. Суд, також, зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, які є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення є непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ від 02.03.2015р. в даному випадку не може вважатися звуженням прав позивача.

Згідно п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 01.10.2015р. на підставі п.4 ч.1 ст.202 КАС України, як таку, що прийнята порушенням норм матеріального права, і прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 185, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202 ч.1 п.4, 205 ч.2, 207, 254 ч.5 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Миколаєва задовольнити.

Постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 01 жовтня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Миколаєва про визнання незаконним та скасування рішення №44/1 від 17 липня 2015 року, зобовязання поновити виплату призначеної пенсії за вислугою років у повному обсязі, починаючи з 01 квітня 2015 року, - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06.06.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

ОСОБА_3