Справа № 826/23969/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мамчура Я.С.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Київської області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Київської області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу прокурора Київської області від 23.09.2015 р. № 2065к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- визнання протиправним та скасування наказу прокурора Київської області від 28.12.2015 р. № 2575к «Про зміну наказу № 2065к від 25.09.2015 р.», яким наказ № 2065к від 25.09.2015 р. доповнено пунктом 1 статті 40 КЗпП України та визначено виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України та провести остаточний розрахунок»;

- поновлення ОСОБА_2 на публічній службі в органах Прокуратури України на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області;

- стягнення з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.09.2015 р. до дня поновлення на роботі, який на день судового розгляду позовної заяви становить 13 987,77 грн.;

- стягнення з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 200000,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2016 року адміністративний позов було задоволено часткове, а саме: визнано протиправними та скасовано накази прокурора Київської області від 25.09.2015 р. № 2065к та від 28.12.2015 р. № 2575к; поновлено позивача на посаді та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В іншій частині, щодо відмови в задоволенні решти позовних вимог, рішення суду першої інстанції не оскаржується.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши, у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.10.2014 р. ОСОБА_2 було призначено на посаду старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.

15.07.2015 р. Генеральним прокурором України було прийнято наказ № 46ш, яким, зокрема передбачено ліквідацію окремих структурних підрозділів та скорочення у структурі і штатному розписі прокуратури Київської області 128,5 одиниць.

21.07.2015 р. позивача було попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

25.09.2015 р. на підставі наказу Прокуратури Київської області № 2065к позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку з реорганізацією прокуратури Київської області та скороченням кількості прокурорів цієї прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Наказом Прокуратури Київської області від 28.12.2015 р. № 2575к наказ від 25.09.2015 р. № 2065к було змінено шляхом доповнення абзацу першого пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи зазначені накази протиправними позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням вимог законодавства, а тому вона підлягає поновленню на раніше займаній посаді та має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день фактичного поновлення на роботі.

Дослідивши обставини справи колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак, вважає, що судом помилково не було визначено суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 2, 8 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, такі підстави звільнення прокурора із займаної посади, як ліквідація, реорганізація органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів у цьому органі, що передбачені спеціальним Законом № 1697-VII, кореспондують загальним підставам звільнення працівників, які визначені у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, зазначеним Законом не врегульовано безпосередньо процедуру звільнення прокурора на таких підставах та трудові гарантії цієї категорії працівників, які звільняються саме на цих підставах, що обумовлює необхідність субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства.

Аналогічний правовий підхід викладено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10.

Тож, слід враховувати, що при звільненні працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, включаючи скорочення чисельності або штату працівників, роботодавцем має бути дотримана відповідна процедура: 1) враховано переважне право працівника на залишення на роботі; 2) попереджено працівника про наступне вивільнення за два місяці до звільнення; 3) запропоновано інші вакантні посади, у разі їх наявності.

Недотримання зазначеної процедури зумовлює незаконність звільнення працівника та необхідність відновлення його порушеного конституційного права на працю.

Аналогічна правова позиція наведена у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», а також подібний підхід до системного тлумачення норм спеціального та загального трудового законодавства у відносинах публічної служби застосований Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09 грудня 2015 року у справі № 826/15917/14.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що з 01.02.2010 р. позивач проходила службу в органах прокуратури Луганської області /Т. 1 а.с. 18/.

10.10.2014 р. позивача на підставі наказу № 1674к, підписаного прокурором Київської області, у порядку переведення було призначено на посаду старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Київської області /Т. 1 а.с. 15/.

15.07.2015 р. Генеральним прокурором України було прийнято наказ № 46ш, яким, зокрема було вирішено ліквідувати у структурі прокуратури Київської області окремі структурні підрозділи, їх загальну чисельність 168 одиниць зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України та скоротити у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області 128,5 одиниць, зарахувавши їх до резерву ГПУ /Т.1 а.с. 35-42/.

21.07.2015 р. позивача було попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та повідомлено про відсутність вакантних посад, які б їй могли бути запропоновані /Т.1 а.с. 16/.

25. 09.2015 р. на підставі наказу № 2065к позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку з реорганізацією прокуратури Київської області та скороченням кількості прокурорів цієї прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» /Т.1 а.с. 17/.

Наказом Прокуратури Київської області від 28.12.2015 р. № 2575к наказ від 25.09.2015 р. № 2065к було змінено шляхом доповнення абзацу першого пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України /Т.1 а.с. 186/.

Відповідно до декларації позивача про майно, доходи і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік /Т. 1 а.с.26-34/ в неї відсутні члени сім'ї, що мають самостійний заробіток.

Згідно до характеристики ділових та особистих і особистих якостей особи, яка атестується, щодо ОСОБА_2, воно характеризується як дисциплінований, сумлінний працівник, кваліфікований фахівець, що виявляє наполегливість у виконанні службових обов'язків /Т.1 а.с. 43-44/.

У період з 21.07.2015 р. по 25.09.2015 р. у прокуратурі Київської області було наявно п'ять вакантних посад, зокрема прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення, прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах, старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління, начальника відділу роботи з кадрами /Т.1 а.с. 188/.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на день попередження позивача про наступне звільнення з органів прокуратури, тобто 21.07.2015 р., та у період до дня звільнення - 25.09.2015 р. у прокуратурі Київської області були наявні вакантні посади за фахом позивача, однак, жодна із них їй запропонована не була, що вказує на порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Більш того, колегія суддів відзначає, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження апелянтом не було надано жодних доказів, які б підтверджували виконання приписів ч. 1 ст. 42 КЗпП України щодо визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, а саме щодо порівняння кваліфікації і продуктивності праці позивача по відношенню до інших осіб відділу. Зокрема, суду не надано жодних документів, які б підтверджували показники продуктивності її праці та праці інших осіб, на які відповідач голослівно посилається у письмових поясненнях /Т.1 а.с. 213-214/, відомості щодо кваліфікації кожного з них, хоча такі докази були витребувані в апелянта ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року /Т.2 а.с. 32-33/. Однак, зазначене судове рішення в частині витребування цих доказів апелянтом не виконано та причини невиконання суду не повідомлені.

При цьому, наявні у справі накази про призначення окремих працівників прокуратури Київської області на відповідні посади /Т.1 а.с. 215-225/ та самі по собі штатні розписи /Т.2 а.с. 44-49/ апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки такі докази не містять зазначених вище обставин, не підтверджують і не спростовують спірних обставин справи.

Крім того, судова колегія також враховує й те, що право на працю є конституційним правом особи, яке повинно захищатися державою шляхом забезпечення особі реальної можливості скористатися відповідними законодавчими гарантіями, і ліквідація (реорганізація) певного структурного підрозділу державної установи, скорочення штату працівників жодним чином не звільняє роботодавця від виконання його обов'язку щодо забезпечення права особи на працевлаштування, а навпаки зумовлює необхідність виконання ним такого обов'язку.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом України у постанові від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а, висновок якого, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апелянта про те, що спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством - Законом України «Про прокуратуру» і норми загального законодавства підлягають застосуванню лише в разі, якщо правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначеним спеціальним Законом визначено лише підставу звільнення прокурора - ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, яка кореспондується з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що також була застосована самим апелянтом при звільненні позивача /Т.1 а.с. 16, 186/. Порядок (процедура) звільнення прокурора з посади за вказаною підставою не врегульований зазначеним Законом, а отже, до таких правовідносин слід застосовувати загальні норми трудового законодавства - КЗпП України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, на яку, між іншим, посилається й сам апелянт.

Посилання апелянта на те, що відділ, в якому працювала позивач, було ліквідовано у складі відповідного управління, а в новоствореному відділі скорочено одну посаду і при цьому роботодавцем враховано переважне право працівників на залишення на роботі, колегія суддів вважає безпідставними і голослівними, про що зазначено вище.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, у відповідності до ст. 86 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу від 25.09.2015 р. № 2065к про звільнення позивача та наказу від 28.12.2015 р. № 2575к та необхідності їх скасування, а позивача - поновлення на займаній посаді та вважає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення про задоволення адміністративного позову в цій частині було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а тому, згідно зі ст. 200 КАС України, воно підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з вирахуванням сум, отриманої нею допомоги по безробіттю, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, з наведених вище правових норм, а саме ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України та п. 2, 8 Постанови № 100, вбачається, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати такого працівника за останні два місяці, що передували звільненню, помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, у відповідності до графіку роботи підприємства, визначаючи таким чином конкретний розмір заробітної плати, що має бути виплачена працівнику.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13.

При цьому, з огляду на те, що у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, рішення суду в частині поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню, розрахунковий період вимушеного прогулу має визначатися з дня звільнення особи по день ухвалення судового рішення про поновлення на посаді.

Крім того, слід враховувати, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується одержана допомога по безробіттю.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Виходячи з цього, судова колегія встановила, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 274,27 грн. /Т.1 а.с. 120/.

Період вимушеного прогулу з 25.09.2015 р. по 10.03.2016 р. складає 182 дні і, у відповідності до наведених вище правових норм, позивач має право на його оплату в порядку, наведеному вище.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу складає: 274,27 грн. х 182 дні = 49917,14 грн.

Водночас, у період з жовтня 2015 року по лютий 2015 року позивач отримувала допомогу по безробіттю, загальний розмір якої за вказаний період становить 16385,39 грн., а отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача становить: 49917,14 грн. - 16385,39 грн. = 33 531,75 грн., що помилково не було враховано судом першої інстанції та призвело до порушення норм матеріального права, а саме Постанови № 100.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт на зазначені обставини не посилається, однак, діючи у відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі за вирахуванням сум, отриманих позивачем як допомоги на випадок безробіття, вважає, що судом правильно по суті вирішено справу в цій частині позовних вимог, однак, з помилковим застосуванням ст. 235 КЗпП України та без врахуванням вимог Постанови № 100, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, є правовою підставою для зміни оскаржуваного судового рішення в цій частині.

З огляду на це, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції, зазначивши в абзаці п'ятому резолютивної частини рішення розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, а саме: 33 531,75 грн.

Таким чином, апеляційна скарга першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича підлягає задоволенню частково, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2016 року зміні шляхом зазначення в абзаці п'ятому резолютивної частини рішення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на корить позивача, а в іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2016 року - змінити, виклавши абзац п'ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33 531,75 грн. (тридцять три тисячі п'ятсот тридцять одна гривня та сімдесят п'ять копійок)».

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 09 червня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Мамчур Я.С