Справа № 804/2398/16
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2016 р.Справа №804/2398/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення, -
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №56894355 від 07.04.2016 року позивачу стало відомо, що 18.12.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну позивачу квартиру за ТОВ «Кей-Колект»;
Від позивача та представника позивача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, пояснень або заперечень в обґрунтування своєї правової позиції не надала.
Третьої особою ПАТ «УкрСиббанк» надані суду письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначено наступне:
- ПАТ «УкрСиббанк» не є стороною кредитного договору та договору іпотеки, всі права за зазначеними договорами перейшли до ТОВ «Кей-Колект», тому ТОВ «Кей-Колект» самостійно та на свій розсуд розпоряджається правами сторони за кредитним договором та договором іпотеки та несе відповідальність за наслідки реалізації своїх прав, а рішення суду в цій справі не порушує інтереси ПАТ «УкрСиббанк».
Третьої особою ТОВ «Кей-Колект» надані суду письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначено наступне:
- банк відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу та договору про відступлення права вимоги свої права за кредитним та іпотечним договорами. Зміна іпотекодержателя була належним чином зареєстрована в Державному реєстрі;
- іпотечний договір є чинним, докази його оскарження позивачем не надавались, проти факту наявності простроченої заборгованості за забезпеченим іпотекою зобовязанням, позивач не заперечує;
- дії відповідача на відповідну державну реєстрацію не були обмежені з міркувань, наведених позивачем, адже ця реєстрація є окремою реєстраційною дією, що не повязана з вчиненням окремих нотаріальних дій.
Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши чинне законодавство, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
На початку 2016 року позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 18.12.2015 року було виконано нотаріальний запис (12614119) щодо зміни власника нерухомого майна ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Кей-Колект», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.
Вказаний напис виконано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №27248198 від 18.12.2015 року, яким змінено власника квартири за адресою: АДРЕСА_2, на ТОВ «Кей-Колект», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №56894355 від 07.04.2016 року.
Не погодившись з діями відповідача щодо внесення записів у Державний реєстр іпотек від 18.12.2015, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що правовідносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (далі - Закон №1952-IV), в редакцій на час виникнення спірних реєстраційних дій.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації, відповідно до частини 4 статті 15 Закону №1952-ІV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Частина 1 статті 15 Закону №1952-ІV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №1952-ІV, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Частиною пятою статті 3 Закону №1952-ІV визначено, що державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобовязаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.
Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.
Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.
Частиною 9 статті 15 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.
Відповідно до пункту 2 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на обєкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном.
Таким чином, на час вчинення оскаржуваного рішення законодавством не було передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на обєкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, повязаної із переходом таких прав на обєкт нерухомості, а таке право, внаслідок зміни законодавства виникло виключно з 01.01.2016 року.
Суд зазначає, що станом на 18.12.2015 року повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав були повязані законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.
Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 нотаріальна дія з нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_2 не вчинялася.
Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно - не мало місця.
Статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII, згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Пунктом 3 Закону №1304-VII передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 Цивільний кодекс України).
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).
Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 28 травня 2015 року (справа №6-57цс15), від 11.11.2015 року (справа №6-9цс15), від 15.04.2015 року (справа №6-46цс15), та інші щодо застосування норм матеріального права.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів» від 10.05.2006 року №361/2006 адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку субєктів владних повноважень.
За своїм статусом у суспільстві учасники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених законом заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи, в тому числі збирати докази з власної ініціативи, виходити за межі вимог сторін тією мірою, наскільки це необхідно для повного захисту прав особи.
З урахуванням вищезазначеного та з метою повного захисту порушених прав позивача, суд доходить висновку про необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог - скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27248198 та скасування державної реєстрації, а саме, запису про право власності №12614119, вчиненої на підставі рішення індексний номер 27248198 (а.с.9).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Протоколу 1 кожна особа має право на мирне володіння своїм майном. Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.
Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976).
Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як субєкт владних повноважень, не довів правомірність своїх дій та прийнятих рішень.
У відповідності до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд стягує на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою у розмірі 551,20 грн. (0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 1 січня 2016 року становить 1378 грн.).
Керуючись статтями 11, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов адміністративного позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.
Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 30 травня 2016 року.

Суддя ОСОБА_1