Справа № 805/1805/15-а
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Галатіна О.О.
Суддя-доповідач - Васильєва Ірина Анатоліївна
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року справа №805/1805/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Судді: Жаботинської С.В.

Казначеєв Е.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року по справі № 805/1805/15-а за позовом Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати з фізичних осіб у розмірі 38 846,97 грн., -

ВСТАНОВИВ:

14 травня 2015 року Маріупольська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - позивач, Маріупольська ОДПІ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_3.) із вимогами про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати з фізичних осіб у сумі 38 846,97 грн. (арк. справи 3-4).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року вищенаведений адміністративний позов задоволено, стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 вказану заборгованість зі сплати орендної плати з фізичних осіб у розмірі 38 846, 97 грн. (арк. справи 26).

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 26 квітня 2016 року (далі - апелянт) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила постанову суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, оскільки судом першої інстанції у даних правовідносинах не узято до уваги положення Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за якими суб'єкти господарювання звільняються від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності на період АТО за наявності розташування земельної ділянки в Переліку населених пунктів, де здійснюється АТО.

Крім того, в доводах апеляційної скарги апелянт посилалась на порушення судом норм процесуального права, що виразились в тому, що позивач звернувся до суду першої інстанції із пропуском шестимісячного строку, встановленого на звернення до суду у відповідності до частини 2 статті 99 КАС України, а тому апелянт вважає, що суд у відповідності до статті 100 КАС України повинен був залишити без розгляду наведений адміністративний позов. До того ж, апелянт вказала, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, а вона не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи (арк. справи 36-38).

Позивач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду повідомлений судом належним чином.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дослідивши письмові матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов'язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктом 288.7 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Платники плати за землю самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (пункт 286.2 статті 286 Податкового кодексу України).

Податкове зобов'язання щодо плати за землю визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 287.3 статті 287 Податкового кодексу України).

До того ж, пунктом 59.1. статті 59 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів адміністративної справи, ОСОБА_3 згідно з витягом з ЄДРПОУ з 28 жовтня 1992 року є фізичною особою-підприємцем (арк. справи 5-6), відповідно до договору оренди земельної ділянки від 25 липня 2008 року користується земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. Приморська, 1, м. Маріуполь, за користування якої сплачує до бюджету орендну плату, самостійно визначену нею у деклараціях, які подаються до Маріупольської ОДПІ, на обліку у якої вона знаходиться з 22 грудня 1995 року за № 0293 (арк. справи 7, 14).

30 серпня 2014 року ОСОБА_3 електронними засобами надіслано до позивача податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік із визначенням до сплати загальну суму за користування земельною ділянкою у розмірі 78 025,78 грн., із розбивкою щомісяця: за січень 2014 року у розмірі 6 502,13 грн., а за період з лютого 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 6 902, 15 щомісяця (арк. справи 12-13).

Як встановлено позивачем, та вбачається із відомостей зі зворотнього боку облікової картки платника податків, ОСОБА_3 не сплачено самостійно визначену у декларації орендну плату за землю за період з серпня 2014 року по січень 2014 року у загальній сумі 38 846,97 грн. (арк. справи 8, 15-18)

При цьому, в матеріалах справи наявні відомості про складення позивачем 02 жовтня 2014 року вимоги № 4728-25 на загальну суму 6 251,11 грн., яка направлялась на адресу відповідача, але була повернута за закінченням терміну зберігання.

Оскільки апелянт звернулась до суду із апеляційною скаргою, вказавши на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за якими вона з 14 квітня 2014 року звільнена від сплати орендної плати за землю, то спірним питанням в даній справі є звільнення суб'єкта господарювання, який здійснює діяльність на території проведення антитерористичної операції від сплати за користування земельною ділянкою під час проведення АТО та, як наслідок правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за землю з фізичних осіб за період з серпня 2014 року по січень 2014 року у загальній сумі 38 846,97 грн.

З приводу викладеного суд зазначає наступне.

02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII, який набув чинності 15 жовтня 2014 року та визначав тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону встановлено, що територією проведення антитерористичної операції є територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

30 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1053-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з яким до зазначених населених пунктів належало м. Маріуполь, на території якого (відповідно до договору оренди земельної ділянки від 25 липня 2008 року) розташована земельна ділянка, за користування якої щомісяця сплачує орендну плату ОСОБА_3

Не можна залишити поза увагою і той факт, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», від 05 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження КМУ від 30 жовтня 2014 року № 1053»), м. Маріуполь також віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до статті 6 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» під час проведення антитерористичної операції звільнено суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

З наведеного вбачається, що платники земельного податку, які перебувають на обліку у фіскальних органах та знаходилися на територіях, визначених переліком населених пунктів, де проводилася АТО або було оголошено військовий чи надзвичайний стан, на цей період звільняються від своїх обов'язків, зокрема, щодо сплати орендної плати за землю державної або комунальної власності з 14 квітня 2014 року.

Відповідно до частини 3 статті 11 ЗУ № 1669 Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що стаття 6 ЗУ № 1669 є спеціальною нормою по відношенню до статті 10 Закону України № 1669, оскільки Сертифікат ТПП є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує форс-мажорні обставини для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, отже Сертифікат ТПП застосовується при вирішенні питання звільнення від нарахування штрафних санкцій та пені, тому не потрібен для даних правовідносин.

Щодо вимоги апелянта про закриття провадження у справі, то в цій частині суд відмовляє апелянтові та роз'яснює, що частиною 1 статті 157 КАС України встановлені вичерпні вимоги для закриття провадження у справі, а саме: 1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами; 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі. Але у даному випадку в цих правовідносинах таких підстав для закриття провадження немає.

Що стосується посилання апелянта на те, що суд першої інстанції у відповідності до статті 100 КАС України повинен був залишити без розгляду наведений адміністративний позов, оскільки позивач звернувся до суду першої інстанції із пропуском шестимісячного строку, встановленого на звернення до суду у відповідності до частини 2 статті 99 КАС України, то такі твердження апелянта на думку суду є необґрунтованими, оскільки вимога про сплату боргу була складена позивачем 02 жовтня 2014 року та одразу направлена контролюючим органом на адресу позивача для виконання, проте повернулась на адресу контролюючого органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» та отримана посадовою особою позивача 18 листопада 2014 року, про що свідчить її підпис у відмітці про отримання на рекомендованому поштовому відправленні (арк. справи 9), отже шестимісячний строк звернення до суду першої інстанції із даним позовом рахується саме з 18 листопада 2014 року і триває по 18 травня 2015 року. Як вбачається із вхідного штемпелю ДОАС даний адміністративний позов зареєстрований в суді першої інстанції 14 травня 2015 року, таким чином позивачем не пропущений шестимісячний строк на звернення до суду із даним позовом.

Крім цього суд не приймає посилання апелянта на те, що «судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справа розглянута за її відсутності, а вона не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, оскільки примусово за рішенням суду була виселена та знята з реєстраційного обліку з вказаної судом адреси її проживання (знаходження)», оскільки суд першої інстанції під час виклику сторін до судового засідання керувався положеннями статті 33 КАС України щодо виклику сторін до судового засідання, проте на адресу суду повернувся конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (арк. справи 22), а отже у розумінні частини 4 статті 33 КАС України судовий виклик або судове повідомлення про дату засідання вважається таким, що вручене позивачу належним чином.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується із вимогами Маріупольської ОДПІ про стягнення з відповідача суми грошового зобов'язання з орендної плати за землю державної або комунальної власності за період з серпня 2014 року по січень 2014 року у загальній сумі 38 846,97 грн., оскільки відповідач з 14 квітня 2014 року у відповідності до вищенаведених норм статті 6 спеціального Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» звільнений від такої сплати, як суб'єкт господарювання, який сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, що розташована на території проведення антитерористичної операції, на підставі чого судова колегія робить висновок, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, та не взяті до уваги вищенаведені обставини, що відповідно до вимог статті 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. Всі здійснені документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу відповідно до вимог статті 94 КАС України (арк. справи 51).

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року по справі № 805/1805/15-а., - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року по справі № 805/1805/15-а, - скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати з фізичних осіб у розмірі 38 846,97 грн., - відмовити.

Судові витрати в сумі 2 009,70 грн. (дві тисячі дев'ять грн. 70 коп.) стягнути на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, 87557) за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області (, адреса: 87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Італійська, будинок 59).

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Постанова прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя Васильєва І.А.

Судді Жаботинська С.В.

Казначеєв Е.Г.