Справа № 807/2905/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Справа № 876/6662/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Дяковича В.П., Носа С.П.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року про залишення позовної заяви без розгляду у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача начальника міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Хвасти Сергія Васильовича про визнання протиправними дій та бездіяльності,

В С Т А Н О В И В:

08.09.2014 р. ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції (далі - МВ ДВС Ужгородського МРУЮ) з врахуванням уточнених позовних вимог від 22.05.2015 р. просить: визнати зміни до позовних вимог такими, що відповідають ст.106 КАС України;

приєднати уточнені позовні вимоги до матеріалів даної справи;

визнати протиправними дії, бездіяльність МВ ДВС Ужгородського МРУЮ щодо не вирішення в порядку Закону України "Про виконавче провадження" скарги у виконавчому провадженні від 26.08.2014 р.;

визнати протиправними дії або бездіяльність МВ ДВС Ужгородського МРУЮ (після отримання ним роз'яснень суду за поданнями МВ ДВС) щодо не поновлення виконання виконавчого провадження № 3-1035/01 (№7-1310/02) з виконання виконавчого листа № 2-271, виданого Ужгородським міським судом від 08.10.2001 р. для виконання належним чином у повному обсязі рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 р. (16.10.2001 р. - усунуто описки) та не вжиття МВ ДВС законних заходів для невідкладного продовження його виконання в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 4564,17 грн та 351,09 грн, за весь час вимушеного прогулу із боржника Регіонального управління ДСАТ ДПА України у Закарпатській області;

визнати протиправними дії та бездіяльність МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в частині не зведення в одне виконавче провадження виконавчого провадження № 3-1035/01 (№7-1310/02) з виконання виконавчого листа № 2-271, виданого Ужгородським міським судом від 08.10.2001 р. для виконання рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 р. (16.10.2001 р. - усунуто описки) із іншими виконавчими провадженнями, які було відкрито постановами МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 31.01.2002 р. та від 03.08.2006 р. (по усіх них МВ ДВС неодноразово змінювало їх реєстраційні номери та жодне з яких протиправно не було внесено до Єдиного реєстру виконавчих проваджень), а тому не приєднання до одного зведеного виконавчого провадження усіх інших виконавчих документів, а саме: рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 р. (ухвалою від 16.10.2001 р. - усунуто описки), виконавчий лист № 2-271 виданий судом від 24.01.2002 р., ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 16.04.2003 р., ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 15.08.2006 р., ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.06.2010 р. (ухвалою від 24.06.2010 р. усунуто описки), внаслідок чого МВ ДВС Ужгородського МРУЮ було протиправно залишено без виконання і по цей час - виконавчий лист № 2-271 виданий судом від 24.01.2002 р., ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 16.04.2003 р., ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 15.08.2006 р., ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.06.2010 р. (ухвалою від 24.06.2010 усунуто описки), що призвело до часткового фактичного невиконання і по цей час рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 із жодного боржника в жодному відкритому виконавчому провадженні, де остання є стягувачем середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року частину позовних вимог, які уточнені заявою ОСОБА_2 від 22.05.2015 року про уточнення вимог в заяві про зміну позовних вимог від 22.10.2014 року, що містилися у пунктах 4 та 5 прохальної частини уточнених вимог ОСОБА_2, залишено без розгляду.

Зазначену ухвалу суду оскаржив позивач - ОСОБА_2, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, постановленою із порушенням і недотриманням норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і питання, а тому просить її скасувати або змінити, або постановити нове законне обґрунтоване справедливе судове рішення, або в частині позовних вимог, які залишено без розгляду, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду з метою захисту та реального поновлення її грубо порушених прав, свобод і охоронюваних законом інтересів.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції помилково вирішив справу як її звернення до суду в порядку ст. 181 КАС України та визначену ним частину позовних вимог до МВ ДВС помилково залишив без розгляду у зв'язку з пропущенням процесуального строку для звернення до адміністративного суду. Зазначає, що станом на час, коли їй стало відомо про неправомірні дії, бездіяльність начальника МВ ДВС Хвасти С.В. із отриманого нею листа від 05.09.2014р. за № 07- 54/16310, згідно якого дізналася, що жодне виконавче провадження не перебуває на виконані в МВ ДВС у зв'язку з тим, що виконавче провадження було завершене постановою МВ ДВС від 02.08.2002 р. про повернення виконавчого листа до суду, про що увесь цей час МВ ДВС жодним чином її не повідомило. Також зазначає, що суд першої інстанції у поза процесуальний спосіб отримав ще до початку розгляду цієї справи і приєднав без жодної ухвали суду до матеріалів даної справи постанову Закарпатського ОАС від 02.09.2014р. у справі № 807/154/14, коли вона ще не набула законної сили, після чого умисно затягував за штучно створеними підставами розгляд даної справи та умисно очікував, коли згадана постанова вступить в закону силу.

Крім того вважає, що суд першої інстанції помилково встановив обставини, які вважав встановленими, а саме, що нею було пропущено процесуальний строк звернення до суду, хоча, виходячи із дати отримання нею листа начальника МВ ДВС Хвасти С.В., в дійсності не було пропущено процесуальний строк на звернення до суду з даними позовними вимогами (пункти №№ 4, 5 позовної заяви із її змінами і доповненнями), які судом першої інстанції помилково, незаконно, необґрунтовано залишено без розгляду. Головуючим не було здійснено доповіді щодо порушення процесуального строку звернення до суду та не було розглянуто такого питання в судовому засіданні, який, на її думку, не був пропущений у розумінні вимог і правил КАС України - від дня, коли їй стало відомо із листа Хвасти С.В. про порушення її прав, тобто, оскаржено нею не пізніше ніж у встановлений КАС України строк.

Апелянт також просить взяти до уваги, що нею неодноразово було заявлено вмотивовані заяви про відвід головуючого-судді і колегії суддів, внаслідок чого у розгляді справи протиправно приймав участь головуючий колегії суддів як зацікавлений в її результатах.

Приймаючи рішення про розгляд справи у відсутності апелянта необхідно зазначити, що ОСОБА_2 31.05.2016 року належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання апелянт не прибула, повідомивши суд 06.06.2016 року телефонограмою, що продовжує лікування та підтверджуючі документи представить в судове засідання, не надавши такі щодо поважності відсутності в даному судовому засіданні та передньому судовому засіданні 23.05.2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 195-1 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом одного місяця з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Як встановлено судом, справа перебуває в провадженні апеляційного суду майже рік, оскільки апелянт на думку суду в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зловживає наданими процесуальними правами, націленими виключно на затягування розгляду справи по суті, зокрема подаючи саме в судове засідання багаточисельну кількість документів на опрацювання яких суду необхідний значний проміжок часу, також, як було зазначено вище в день розгляду справи звертається з клопотаннями про відкладення справи не долучаючи підтверджуючих документів про поважність причини неявки в судові засідання.

Зазначені обставини мали місце 08.02.2016 р. так як апелянт телефонограмою повідомила суд, що в цей день перебуває в судовому засіданні в Закарпатському окружному адміністративному суді, 23.05.2016 року телефонограмою повідомила, що перебуває на лікуванні.

Згідно ч.2 ст. 49 КАС України, особи які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд приходить до висновку, що не з'являючись у судові засідання, позивач недобросовісно користується належними йому процесуальними правами та порушує права інших учасників процесу, сприяє зволіканню у розгляді справи,

Частиною четвертою ст. 196 КАС України передбачено, що неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду частину позовних вимог, що містилися у пунктах 4 та 5 прохальної частини уточнених вимог в заяві про зміну позовних вимог від 22.05.2015р., прийшов до переконання, що позивачем пропущено без поважних причин встановлений статтею 181 КАС України десятиденний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду й у відповідності до статей 155, 100 КАС України залишив без розгляду в цій частині позовні вимоги.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

У відповідності до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби визначені положеннями ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частинами першою та другою ст. 181 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Керуючись принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, з метою повного, об'єктивного та всебічного розгляду справи Львівський апеляційний адміністративний суд витребував матеріали справи № 807/154/14 (в апеляційній інстанції № СК-876/9007/14), які перебувають у Львівському апеляційному адміністративному суді на розгляді та оглянув їх.

Суд встановив, що 06.06.2011 р. відділом ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-271, виданого Ужгородським міським судом від 08.10.2001 р. з підстав поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення в користь останньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

З остаточно уточнених позовних вимог ОСОБА_2 від 12.03.2013 року у справі №807/154/14 (а.с. 5-9 т.2) слідує, що постановою MB ДВС від 07.05.2008 р. про відновлення виконавчого провадження, відновлено примусове виконання виконавчого листа виконавчого листа № 2-271/01, виданого від 08.10.2001 р. про поновлення ОСОБА_2 на роботі і стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу. Також постановою МВ ДВС від 02.08.2010 р. було поновлено виконавче провадження з примусового виконання цього ж виконавчого листа про поновлення її на роботі і стягнення на її користь зарплати за час вимушеного прогулу та 01.06.2011 р. її поновлено на роботі вперше з 29.08.2000 р. Також в доводах цієї позовної заяви ОСОБА_2 зазначала, що після прийняття МВ ДВС постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.01.2002 р. на виконання виконавчого листа від 24.01.2002 р. за рішенням суду від 08.10.2001 р. в частині стягнення на її заробітної плати за час вимушеного прогулу державним виконавцем МВ ДВС неправомірно не було об'єднано в одне виконавче провадження із виконавчим провадженням за постановою ВДЗ ДВС від 22.10.2001 р. на виконання виконавчого листа № 2-271 від 08.10.2001 р. А після відкриття третього виконавчого провадження за постановою МВ ДВС від 08.08.2002 р. на виконання ухвали суду від 05.07.2002 р. і виданого судом на її виконання виконавчого листа № 2-271 від 06.08.2002 р. також неправомірно не об'єднано із двома попередніми. У зв'язку з чим просила визнати дії, бездіяльність МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в частині не здійснення об'єднання в одне виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року - протиправними та визнати дії МВ ДВС Ужгородського МРУЮ щодо продовження у червні 2003 року виконання виконавчого провадження від 08.08.2002 року з виконання ухвали суду від 05.02.2002 року із виконавчим листом № 2-271, виданого судом 06.08.2002 року та не продовження виконання виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року з виконання рішення суду від 08.10.2001 року - протиправними.

Таким чином, беручи до уваги той факт, що у наведеній вище справі ОСОБА_2 зверталася до суду з остаточними вимогами від 12.03.2013 року, за змістом яких суд першої інстанції встановив і така обставина підтверджена в суді апеляційної інстанції, що ще у березні 2013 року ОСОБА_2 було відомо про обставини, за якими вона просить суд в пунктах 4, 5 уточнених позовних вимог, зокрема визнати протиправними дії або бездіяльності МВ ДВС Ужгородського МРУЮ з не поновлення виконання виконавчого провадження № 3-1035/01 (№7-1310/02) та щодо визнання протиправними дії бездіяльність МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в частині не зведення в одне виконавче провадження виконавчого провадження № 3-1035/01 (№7-1310/02) з іншими виконавчими провадженнями, які було відкрито постановами МВ ДВС Ужгородського МРУЮ.

Крім того слід зазначити, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.09.2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії МВ ДВС Ужгородського міськрайоного управління юстиції в частині не продовження виконання виконавчого провадження від 22.10.2001 року з виконання виконавчого листа № 2-271 від 08.10.2001 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста по ліцензуванню відділу контролю за обігом спирту, алкогольних напоїв, та тютюнових виробів Закарпатського обласного управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю та тютюну. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 15.12.2015 року, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.09.2014 року, а також ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2015 року в оскаржуваній частині залишені без змін, тобто постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.09.2014 року в частині задоволеного адміністративного позову ОСОБА_2 набрала законної сили.

В силу вимог ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що саме 12.03.2013 року (час, коли позивачу стало чи було відомо про обставини, за якими вона звернулася до суду з уточненими позовними вимогами, які наведені в пунктах 4, 5 вимог) розпочався перебіг процесуального строку на звернення до суду.

У спірних правовідносинах право позивача на звернення до адміністративного суду у відповідності до приписів ч. 1 ст. 99, 181 КАС України мало бути реалізовано до 22.03.2013 року.

Між тим, з даним адміністративним позовом позивач звернувся 08.09.2014 року (згідно реєстраційного штемпеля про отримання судом першої інстанції позовної заяви), тобто за межами встановленого строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до статті 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до статті 155 частини 1 пункту 9 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Подача позивачем 12.03.2013 року уточнених позовних вимог - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Окрім цього, за загальним правилом доказування кожна обставина повинна бути доведена належними та допустимими доказами, проте, жодних доказів на поважність причин, які є об'єктивно непереборними, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного, в межах передбаченого Кодексом строку звернення до суду, позивачем не долучено. Відтак розгляд частини позовних вимог суперечитиме засадам юридичної визначеності та остаточності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачу було відомо про порушення його прав саме 12.03.2013 року.

Зазначені обставини підтверджують факт звернення до суду з пропуском встановленого законом строку та відсутність достатніх причин та підстав для визнання пропуску строку звернення до суду поважними.

Такі висновки суду відповідають правовим висновками Європейського Суду з прав людини, де він зазначав, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява №23436/03).

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта в частині того, що головуючим не було здійснено доповіді щодо пропуску позивачем процесуального строку звернення до суду в частині позовних вимог та не було розглянуто в жодному судовому засіданні питання щодо пропуску цього строку, оскільки, як уже зазначалось вище, за положеннями Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про залишення частини вимог адміністративного позову без розгляду, діяв в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги пояснення ОСОБА_2, що на час розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 р. в проваджені Закарпатського окружного адміністративного суду є адміністративна справа № 807/1254/15 про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому апеляційній інстанції дає повноваження на підставі ч.1 ст. 203 КАС України скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 р. і позовну заяву в частині вказаних у ній позовних вимог у справі № 807/2905/14 залишити без розгляду з підстав п.3 ч.1 ст. 155 КАС України, так як такі не є слушними з огляду на те, що на час прийняття оскаржуваної ухвали такі обставини не існували.

Щодо заперечень апелянта на процесуальні ухвали суду, які були прийняті в ході розгляду даної справи, а також щодо правомочності розгляду справи визначеним складом суду, то судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог ч. 2 ст. 185 КАС України перевірка доводів таких заперечень може бути здійснена при перегляді ухваленої у справі постанови.

Переглядаючи в апеляційному порядку постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, колегія суддів прийшла до переконання про обґрунтованість заперечень позивача на процесуальні ухвали, постановлені Закарпатським окружним адміністративним судом у даній справ в частині вирішення клопотань відводу головуючого-судді Гаврилка С.Є., які в силу вимог ст. 27 КАС України дали підстави вважати, що за матеріалами справи існують обставин, які викликають сумнів у безстороності суду при розгляді даної справи, а тому прийняла до уваги заперечення ОСОБА_2 на процесуальні ухвали щодо розгляду питання про відвід (самовідвід).

Судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 159 КА С України).

Таким чином, судом першої інстанції при постановленні ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року, якою залишено без розгляду частину позовних вимог, допущено порушення норм процесуального права, і дані порушення є суттєвими та тягнуть за собою скасування оскаржуваної ухвали і постановлення нової у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 199 КАС України.

Як встановлено судом першої інстанції, а також знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що з даним адміністративним позовом в частині вимог, які уточнені заявою ОСОБА_2 від 22.05.2015 року про уточнення вимог в заяві про зміну позовних вимог від 22.10.2014 року, що містилися у пунктах 4 та 5 прохальної частини уточнених вимог, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та/або інтересу за межами встановленого строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Згідно п.6 ч.1 ст.199 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції має право, скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувавши ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року та прийняти нову ухвалу.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 199, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2015 року у справі № 807/2905/14 про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог скасувати та прийняти нову ухвалу.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в частині визнання протиправними дій та бездіяльності щодо не поновлення виконання, не зведення в одне виконавче провадження виконавчого провадження № 3-1035/01 (№7-1310/02) з виконання виконавчого листа № 2-271, виданого Ужгородським міським судом від 08.10.2001 р. для виконання належним чином у повному обсязі рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 р. (16.10.2001 р. - усунуто описки) з іншими виконавчими провадженнями, які було відкрито постановами МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 31.01.2002 р. та від 03.08.2006 р. та не вжиття законних заходів для невідкладного продовження його виконання в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 4564,17 грн та 351,09 грн, за весь час вимушеного прогулу із боржника Регіонального управління ДСАТ ДПА України у Закарпатській області - залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвалив повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді В.П. Дякович

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 08.06.2016р.