Справа № 826/24496/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2016 року 14:47 № 826/24496/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., при секретарі судових засідань Авраменко Л.С., за участю позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Орленка А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до Генеральної прокуратури України
прозобов'язання вчинити дії,

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 16 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Генеральної прокуратури України, у якому просив зобов'язати Генеральну прокуратуру України направити його скаргу від 13.10.2014 на розгляд до іншої особи, а не тієї ж (ОСОБА_3.), дії якої він оскаржував скаргою від 13.10.2015 відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015 у справі № 826/10844/15 встановлено, що скаргу позивача від 13.10.2014 направлено для розгляду до тієї ж особи, дії якої він оскаржував. Тому, вважає, що суд повинен зобов'язати відповідача направити вказану скаргу на розгляд іншої особи.

Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що позов є безпідставним та необгрунтованим і не підлягає задоволенню, оскільки позовна вимога ОСОБА_2 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Просив у задоволення позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.7 цього Закону, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Частиною 1 статті 16 цього Закону установлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Під час судового розгляду справи позивачем зазначено, що 13.10.2014 ним було подано до Генеральної прокуратури України скаргу на дії начальника відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_3, яка, на його погляд, неналежним чином розглянула його звернення від 20.08.2014.

ОСОБА_2 пояснив суду, що розгляд даної скарги було доручено самій ОСОБА_3, про що свідчить лист-відповідь від 06.11.2014 за №23-35853-12 за її підписом.

Як убачається з постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2014 у справі 826/17754/14, яка наявна у матеріалах справи, позивач до суду заявляв вимогу, зокрема, щодо визнання дій Генеральної прокуратури України щодо направлення його скарги від 13.10.2014 для розгляду до тієї особи, дії якої він оскаржує, такими, що суперечать приписам частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», а тому визнання протиправними.

Вказаною постановою, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2015, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю.

Тобто, із наведеного суд робить висновок, що вимога ОСОБА_2 щодо визнання дій Генеральної прокуратури України щодо направлення його скарги від 13.10.2014 для розгляду до тієї ж особи, дії якої він оскаржує, такими, що суперечать приписам частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» є судами дослідженою. Протилежного позивачем не доведено.

Однак, у своїй позовній заяві ОСОБА_2 посилається на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015 у справі № 826/10844/15, у якій, на його думку, встановлено, що його скарга від 13.10.2014 була направлена до тієї ж самої особи, дії та рішення якої він оскаржував, а також те, що забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Разом з тим, позивач зазначає, що суд постановив визнати вказані вище дії Генеральної прокуратури України протиправними.

Водночас, суд зазначає, що у резолютивній частині ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015 у справі № 826/10844/15 зазначено наступне: апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково: постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2015 р. - скасувати, прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 - задовольнити частково: визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України в частині розгляду скарги ОСОБА_2 від 11.11.2014 року особою, дії якої він оскаржував. В решті позовні вимоги - залишено без задоволення.

Таким чином, суд критично ставиться до посилання ОСОБА_2 на наведену постанову, оскільки дії Генеральної прокуратури визнано протиправними в частині розгляду скарги позивача особою, дії якої він оскаржував, від 11.11.2014, а не від 13.10.2014 як вказує позивач.

Відповідно до положень п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Отже, оскільки вимога позивача про визнання дій Генеральної прокуратури України щодо направлення його скарги від 13.10.2014 для розгляду до тієї ж особи, дії якої він оскаржує, такими, що суперечать приписам частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», а тому визнання їх протиправними, вже досліджувалась судом, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_2, так як неправомірності наведених дій не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур