Справа № 815/347/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/347/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Завальнюка І.В.

судді - Бутенко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_6 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.12.2015 року № 857-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги в позовній заяві обґрунтовані тим, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, оскільки позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причини ситуації загальнопоширеного насильства.

З наявних в матеріалах справи заперечень на позов вбачається, що відповідач заперечує проти позову (аркуші справи 137-141), оскільки, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні. Крім того, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_6 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Майдан Вардак, району Бесуд, селище Акджун, за національністю - хазара, за віросповіданням - мусульманин-шиїт. Рідна мова - дарі, також володіє російською мовою. За сімейним станом - одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою виховує спільну дитину. Позивач має неповну середню освіту, яку він здобув у ліцеї «Естеклял» в районі Бесуд, в період 1989-1995 роки. Позивач не був членом жодної політичної, молодіжної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій.

ОСОБА_6 вперше вибув з Афганістану 01.05.2009 року повітряним шляхом, авіарейсом Кабул-Алма-Ата (Казахстан). У Казахстані позивач перебував протягом двох тижнів, після чого вибув легковим автомобілем у напрямку кордону України, місце та час перетину кордону невідомі. Державний кордон України перетинав 27.05.2009 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Після потрапляння до України, позивач потрапив до м. Одеса (Україна), де згодом звернувся за захистом.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_6 Державний Комітет України у справах національності та релігій прийняв рішення про відмову у наданні йому статусу біженця №472-10 від 28.09.2010 року. Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку, однак у зв'язку із тим, що позивач тричі не з'явився в судове засідання, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2011 року позов був залишений без розгляду. Зазначену ухвалу позивач не оскаржував та повернувся до країни походження.

Вдруге, ОСОБА_6 вибув з Афганістану 01.06.2012 року повітряним шляхом, авіарейсом Кабул-Москва (Російська Федерація) на підставі підробленого національного паспорту на ім'я «ОСОБА_8». 02.06.2012 року позивач вибув з Москви (Російська Федерація) легковим автомобілем у напрямку кордону з Україною, кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску. До м. Одеси (Україна) позивач прибув 03.06.2012 року, де повторно звернувся за захистом.

09 липня 2012 року ОСОБА_6 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №240 (аркуші справи 46-52). Причиною звернення за захистом, позивач зазначив переслідування з боку кочівників - пуштунів, які захопили селище де проживав позивач, примушували силою віддати землі та працювати на них безкоштовно. Внаслідок чого між кочівниками та мешканцями селища виник конфлікт. Позивач має побоювання розправи з боку кочових племен у разі повернення до Афганістану.

18 вересня 2015 року за результатами розгляду особової справи №ODS12/258 гр. Афганістану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 79-86).

Рішенням Державної міграційної служби України №857-15 від 21 грудня 2015 року ОСОБА_6 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 42).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №19 від 06 січня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 22 січня 2016 року (аркуш справи 37), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_6, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань.

При проведенні співбесіди позивач зазначав про відсутність будь-яких прикладів щодо застосування насильства до нього та до членів його родини, він не був членом будь-яких політичних, громадських організацій, не отримував погроз, тощо.

Крім того, у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань, ОСОБА_6 мав можливість внутрішнього переміщення, оскільки в Афганістані у позивача залишись проживати близькі родичі, а саме батько та мати. Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ніхто з членів його родини, які залишились проживати в Афганістані, не зазнають жодних переслідувань.

Суд також звертає увагу на те, що позивач виїжджав з Афганістану до Російської Федерації та згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, він повинен був звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованими, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_6 є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.12.2015 року № 857-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - І.В. Завальнюк

- А.В. Бутенко