Справа № 815/7014/15
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/7014/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю представників апелянта ОСОБА_1;

вiдповiдача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші до Державної міграційної служби України, 3-тя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, 3-тя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 760-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення відносно громадянина Демократичної республіки ОСОБА_3 Балангалай Чінкелеші про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач оголошений у розшук в країні походження за наступними мотивами: образа особистості голови Держави, збиток внутрішньої безпеки держави, підривна пропаганда, спонукання до повстання. Також зазначив, що у випадку опори поліції та всім підрозділам охорони території доручено застосувати силу до нього. Крім того позивач є членом партії та був вимушений залишити країну з міркувань своєї безпеки, оскільки в 1991 році він та інші члени партії організували марш-протест студентів проти діючої влади. При проведенні цього маршу було вбито багато студентів під час обстрілу спеціальної військової президентської дивізії. Після протесту стали виявляти та переслідувати організаторів цього протесту, і позивача одразу ідентифікували, у звязку з чим йому прийшлось покинути навчання, щоб уникнути переслідувань. В 2012 році йому стало відомо, що його родина виїхала до ЮАР, а звідти до США. Згодом члени партії «ОСОБА_4 та Соціального прогресу» повідомили позивача, що його сестра попала в лікарню та 23.10.2012 року померла. Таким чином, позивач вважає, що йому небезпечно повертатись на Батьківщину, оскільки ситуація в країні не змінилась на краще.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ДР Конго, народився в ДР Конго в м. Кіншаса, за етнічною групою конголезець (луба), за віросповіданням християнин (протестант). Рідна мова французька, володіє мовами: лінгала, англійська, російська, українська. Позивач не є військовозобовязаним, в армії країни походження строкову службу не проходив.

Позивач має незакінчену вищу освіту. З 1974 по 1986 рік позивач навчався в коледжі Альберт 1 у м. Кіншаса (ДРК). З 1986 року по 1989 рік навчався у коледжі Альфаджірі у м. Букаву (ДРК). З 1990 по 1991 рік навчався в Університеті Кіншаса на медичному факультеті. В Україні позивач навчався з 1994 по 1996 рік в Одеській державній академії будівництва.

За сімейним станом неодружений. Проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_5, разом з якою має малолітню дитину доньку ОСОБА_3 Ніколь Деделівна ІНФОРМАЦІЯ_2 З 2000 року позивач працює на проминку Авангард.

Позивач виїхав з країни походження 06.02.1994 року наступним чином: 06.02.1994 року з м. Кіншаса (ДРК) на катері до м. Браззавіль (ДРК), з м. Браззавіль (ДРК) авіарейсом до м. Дуала (Камерун), потім авіарейсом з Камеруну до Мальти, з Мальти авіарейсом до м. Москва (РФ).

Згідно матеріалів справи, у позивача не залишилось близьких родичів на батьківщині.

10.02.1994 року позивач залізничним транспортом з м. Москва (РФ) дістався до м.Харкова (Україна). Державний кордон перетнув легально, на підставі національного паспорту № Z272812та службової візи № 65250. До м. Одеси заявник прибув залізничним транспортом 11.02.1994 року.

22.04.1994 року позивач звернувся до Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації.

Рішенням Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші було відмовлено у наданні статусу біженця.

Не погодившись з рішенням Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації позивач звернувся зі скаргою до Приморського районного суду м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2001 року по справі № 2-81/2001 позивачу відмовлено у задоволенні скарги про визнання неправомірним рішення Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року про відмову у наданні статусу біженця та зобовязанні надати статус біженця.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.07.2001 року по справі №22-17962001 скаргу ОСОБА_3 Баланганай Дедель задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2001 року скасовано, а скаргу ОСОБА_3 Баланганай Дедель на рішення Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації від 15.07.1999 року про відмову у наданні статусу біженця залишено без розгляду.

04.07.2004 року позивач повторно звернувся до управління Управління у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції від 30.12.2004 року № 717, за результатом розгляду особової справи № 04/61 ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші (ОСОБА_3 Баланганай Дедель) відмовлено в наданні статусу біженця.

Не погодившись з рішенням міграційного органу позивач звернувся з позовом до Малиновського районного суду м. Одеси.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2006 року по справі № 2а-87/06 позов ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші (Дедель) задоволено. Визнано протиправним рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 30.12.2004 року № 717; зобовязано Державний комітет України у справах національностей та міграції надати ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші (Дедель) статус біженця в Україні.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 апеляційну скаргу Державного комітету України у справах національностей та міграції задоволено. Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2006 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші (Дедель) відмовлено.

24.09.2013 року ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою № 230 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.10.2013 року наказом №104 виконуючого обовязки начальника ГУДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Демократичної республіки ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа 2013OD1968.

30 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи № 2013OD1968 громадянина Демократичної республіки ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту складено висновок щодо відмови громадянину Демократичної республіки ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.10.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 760-15 ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону - відсутні.

07 грудня 2015 року ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 394 від 03 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 760-15 від 07.12.2015 року.

Судова колегія не приймає доводи апелянта та погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду №1 від 25.06.2009 р. вказано наступне: Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року і Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Крім того, ОСОБА_6 Європейського ОСОБА_4 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом не було надано до Головного управління ДМС в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи, апелянтом також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

При цьому, колегія суддів не знаходить обґрунтованими твердження апелянта про причини, які змусили його покинути країну походження, оскільки матеріали справи свідчать про заздалегідь заплановану поїздку, а не про вимушений виїзд внаслідок певних подій.

Таким чином, покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень апелянтів, свідчать про неправдивий характер свідчень, які були використані для отримання захисту в Україні.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

З матеріалів справи встановлено, що апелянт виїхав з м. Кіншаса (ДРК) на катері до м. Браззавіль (ДРК), з м. Браззавіль (ДРК) авіарейсом до м. Дуала (Камерун), потім авіарейсом з Камеруну до Мальти, з Мальти авіарейсом до м. Москва (РФ), потім залізничним транспортом з м. Москва (РФ) дістався до м.Харкова (Україна), після чого дістався м.Одеси також залізничним транспортом.

У разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, перебуваючи після виїзду з батьківщини у третій безпечній країні, а саме у Російській Федерації, яка приєдналася до Конвенції та Протоколу про статус біженців та має національне законодавство у сфері надання притулку, за захистом у РФ не звертався. Проїзд позивача через РФ не можна вважати транзитним, оскільки він прибув до м.Москви літаком, а до України вирушив залізничним транспортом.

Виходячи з цього зазначена обставина є підставою для відмови позивачу у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити інформацію по країні походження, наведену відповідачем.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти також висновку, що соціально-політична ситуація в ДР Конго наразі не є критичною та поступово поліпшується (доповідь Генерального секретаря комісії ООН по стабілізації в Демократичній ОСОБА_7 за 2014 рік). (http://www.refworld.org.ru/country...COD..531ef5ee4.0.html).

Згідно доповіді Верховного комісара ООН по справах біженців, з питань, що стосуються біженців, що повернулися, і переміщених осіб, і гуманітарних питань.

Станом на червень 2015 року, 40 держав підписали Кампальську конвенцію і ратифікували її (Конвенція Африканського союзу про захист внутрішньо переміщених осіб в Африці та надання їм допомоги). Демократична республіка ОСОБА_7 прийняла законопроект про внутрішньо переміщених осіб.

Також згідно Доповіді, країнами Африки, в які в 2014 році повернулися найбільше число біженців, була Демократична республіка ОСОБА_7 (25200), Малі (21000), Ангола (14300), Судан (13100), Кот-д'Івуар (12400) та Руанда (5800).

У східних районах Демократичної ОСОБА_7 програма розвитку Організації Об'єднаних Націй в експериментальному порядку застосувала в чотирьох громадах розроблений нею підхід 3х6 з метою створити сприятливі умови для реінтеграції біженців за допомогою розширення можливостей самостійно заробляти на життя і підтримки соціальної згуртованості.

З урахуванням викладеного доводи апелянта щодо побоювання стати жертвою переслідувань за політичними ознаками є фактично вигаданою легендою, яка не підтверджується реальними доказами та апелянт фактично є економічним мігрантом, тому висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог є обгрунтованими та грунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Крім того постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлені постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2006 року по справі № 22-1348/2006 обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Тому, оскільки підстави, на які посилається позивач для надання йому захисту в Україні, не змінилися, судом першої інстанції правомірно відмовлено в позові.

З огляду на зазначене судова колегія суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення від 26.10.2015 року № 760-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту діяв в межами своїх повноважень, передбачених законодавством України, а тому судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволені позовних вимог.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обгрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим в адміністративному позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,197,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Баланганай Чінкелеші залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 06.06.2016 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик