Справа № 803/3882/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року № 876/1038/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Міністерство внутрішніх справ України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди,

встановив:

15.12.2015 ОСОБА_2 поштою скерувала у Волинський окружний адміністративний суд позов у якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України у Волинській області від 05.11.2015 № 322 про звільнення зі служби; поновити її на службі в УМВС України у Волинській області на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського РВ УМВС України у Волинській області у спеціальному званні старший лейтенант; стягнути з УМВС України у Волинській області моральну шкоду в сумі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що відповідач неправомірно наказом від 05.11.2015 № 322 о/с «По особовому складу» звільнив її у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік), як таку, що не подала рапорт про приступлення до роботи та заяви на продовження служби в Національній поліції, оскільки на час винесення цього наказу вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а відтак на неї поширюються гарантії передбачені ст.ст. 179, 184 КЗпП України, що передбачають заборону звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років. Вказує позивач і на те, що її персонально не попереджено про майбутнє звільнення через скорочення штатів, не запропоновано іншої роботи, вона не відмовлялась від проходження служби у Національній поліції, а приступити до роботи з 07.11.2015 не могла так як перебуває у декретній відпустці. Як вказує позивач, внаслідок незаконного звільнення з роботи, їй завдано моральну шкоду, яка виразилась у понесених сильних душевних стражданнях та переживаннях.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2016 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника УМВС України у Волинській області від 05.11.2015 за №322 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_2 з займаної посади. Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського РВ УМВС України у Волинській області з 06.11.2015. Постанову в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цією постановою не погодилось УМВС України у Волинській області та оскаржило її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у спеціальному законодавстві механізму попередження осіб рядового і начальницького складу ОВС про можливе майбутнє вивільнення через скорочення штатів та відповідно про застосування до цих правовідносин КЗпП України, оскільки ці правовідносини врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580), який є спеціальним. Так, пунктами 8, 9, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 визначено, що з моменту опублікування цього Закону (06.08.2015) усі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє вивільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів. Перебування працівника міліції, зокрема, у відпустці не є перешкодою для звільнення. З огляду на викладене апелянт вважає, що звільнення ОСОБА_2 здійснено у відповідності до спеціального законодавства, оскільки вона не подала рапорт про приступлення до роботи та про проходження служби у Національній поліції, а перебування у відпустці по догляду за дитиною, не є перешкодою для звільнення працівника міліції.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином про нього повідомлені, у звязку з чим апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності згідно ч. 4 ст. 196 КАС України.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом від 26 липня 2005 року № 241 о/с була прийнята на службу в органи внутрішніх справ та працювала на посаді інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу УМВС України у Волинській області.

Наказом УМВС України у Волинській області від 17 листопада 2014 року № 370 о/с «По особовому складу» позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17 листопада 2014 року по 13 вересня 2017 року включно.

Наказом УМВС України у Волинській області від 5 листопада 2015 року № 322 о/с «По особовому складу», згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону № 580 та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «і» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 інспектора слідчого відділення Іваничівського районного відділу.

Правовою підставою для такого звільнення стало неподання позивачем рапорта про приступлення до роботи та заяви про проходження служби в Національній поліції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити в частині скасування наказу та поновлення на роботі, оскільки на час звільнення ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Проте, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено, а тому застосуванню підлягають загальні положення КЗпП України, зокрема, ст.ст. 49-2 та 184, що узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202. Однак, відповідачами були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам статті 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції переглядає в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині задоволення позову, у якій така і оскаржена відповідачем. У частині відмови у задоволенні позову постанова суду першої інстанції сторонами не оскаржена, а тому така у цій частині в апеляційному порядку не переглядається, що узгоджується з правовою позицією викладеною у п. 13.1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Переглядаючи постанову суду першої інстанції в оскарженій частині, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Верховний Суд України неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях на те, що за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

2 липня 2015 року прийнято Закон № 580, який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.11.2015, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.08.2015; 2) частини сьомої статті 15 та частини пятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, зі змісту вказаної норми Закону № 580, який є спеціальним у спірних відносинах, не вбачається будь-якого обов'язку в УМВС України в Волинській області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення, оскільки остання попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Тому посилання позивача на те, що її не було попереджено про наступне вивільнення не ґрунтуються на законі.

Пункти 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Отже, вказаним Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Поряд з цим слід зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року включно. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 подавала рапорт (заяву) про прийняття її на службу в поліцію, що свідчить про те, що вона не виявила у встановлений строк бажання проходити таку службу.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача відбулось із порушенням ст.ст. 179, 184 КЗпП України, оскільки пунктом 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580, який є спеціальним та прийнятий пізніше у часі, визначено, що перебування працівників міліції у відпустці не є перешкодою для такого звільнення. Вказана норма неконституційною не визнавались.

У свою чергу, стаття 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР містить перелік видів відпусток: щорічні відпустки, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творча відпустка, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати.

До соціальних відпусток належить, зокрема, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у якій перебувала і позивач.

З урахуванням наведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність звільнення позивача у період декретної відпустки, оскільки норма спеціального Закону не конкретизує та не розмежовує відпустки на види, а отже перебування працівників міліції у будь-якому виді відпустки не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 фактично ліквідовано територіальні органи МВС України в тому числі і УМВС України у Волинській області та Іваничівський РВ УМВС України у Волинській області, а отже подальше проходження позивачем служби є неможливим.

Отже, враховуючи процес ліквідації органів міліції, належність попередження про скорочення, неподання позивачем у встановлений строк заяви з волевиявленням про проходження служби в поліції, відсутність прямо передбачених обмежень щодо звільнення через скорочення штатів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що УМВС України у Волинській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування в частині задоволення позовних вимог та прийняття нової постанови про відмову в цій частині позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 січня 2016 року у справі № 803/3882/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог про скасування наказу та поновлення на посаді відмовити.

У решті постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 січня 2016 року у справі № 803/3882/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_4

Постанова у повному обсязі складена та підписана 06.06.2016.