Справа № 2а-2958/10/1170
Суддя: Ю.П. Пасічник
Дата ухвалення: 2010-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2010 року Справа № 2а-2958/10/1170

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасічника Ю.П. при секретарі Колтуновій А.Ю.

за участю представників:

- від позивача ОСОБА_1,

- від відповідача-1 не зявився,

- від відповідача-2 ОСОБА_2,

- від відповідача-3 ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі - позивач) до начальника відділу здійснення податкового контролю Кіровоградської ОДПІ ОСОБА_5 (надалі відповідач-1), старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу здійснення податкового контролю Кіровоградської ОДПІ ОСОБА_2 (надалі відповідач-2), Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції (надалі відповідач-3) про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів та просив визнати протиправними дії відповідача-1 та відповідача-2, що полягають у проведенні перевірки позивача; визнати протиправними дії відповідача-1 та відповідача-2 що полягають у складанні акту №116/17-50/НОМЕР_1 від 21.07.2010р.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача-3 №/0 від 29.07.2010р.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем 1, 2 було проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»та Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»та встановлено порушення вимог ч. 4 ст. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»№727/98 від 03.07.98р. в частині використання найманої праці без сплати 50% ставки єдиного податку за кожного найманого працівника.

Позивач зазначає, що позапланову перевірку проведено з порушенням вимог Закону України «Про держану податкову службу в Україні»щодо порядку проведення перевірок визначеного ст.ст. 11, 111 вказаного Закону, оскільки позивачеві не було вручено під розписку копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової перевірки. Також зазначає, що перевірку проведено у відсутності платника податків та його уповноваженої особи, чим порушено положення ст.ст. 11, 111 Закону України «Про держану податкову службу в Україні»та ст. 10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

З урахуванням вказаних порушень позивач вказує, що прийняте за результатами такої перевірки податкове повідомлення-рішення є протиправним, оскільки прийняте не у порядку та не у спосіб, що передбачений наведеними Законами.

Представником позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача-3 надано письмові заперечення на позов, якими позов не визнається в повному обсязі з тих підстав, що відповідачі на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначені Законом України «Про держану податкову службу в Україні», Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»та Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва».

В судовому засіданні 30.11.2010 року на підставі ст. 160 КАС України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови. Складення постанови в повному обсязі відкладено до 05.12.2010р.

Розглянувши долучені до справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право:

- здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Національного банку України та його установ (далі - платники податків);

- здійснювати контроль за додержанням з метою перевірки дотримання податкового законодавства про працю суб'єктами господарювання незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 112 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»посадові особи органу державної податкової служби вправі приступити до проведення планової або позапланової виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим та іншими законами України, та за умови надання платнику податків під розписку:

1) направлення на перевірку, в якому зазначаються дата його видачі, назва органу державної податкової служби, мета, вид (планова або позапланова), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посади, звання та прізвища посадових осіб органу державної податкової служби, які проводитимуть перевірку. Направлення на перевірку є дійсним за умови наявності підпису керівника органу державної податкової служби, скріпленого печаткою органу державної податкової служби;

2) копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової виїзної перевірки, в якому зазначаються підстави проведення позапланової виїзної перевірки, дата її початку та тривалість.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі направлення на перевірку від 21.07.2010р. (а.с. 12) та наказу №138 від 21.07.2010р. (а.с. 54) відповідачами 1 , 2 вжито заходів з проведення позапланової виїзної документальної перевірки позивача з питань дотримання вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»та Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва».

Перевірка проводилась в приміщенні магазину «Мегаспорт»за адресою: м. Кіровоград, вул. К. Маркса, 38/33 в якому позивачем здійснюється господарська діяльність з реалізації спортивного одягу.

За результатами перевірки складно акт №116/17-50/НОМЕР_1 від 21.07.2010р. (а.с. 10, 11).

В ході перевірки встановлено, що магазин працює, але позивач в приміщенні магазину відсутній. При цьому в приміщенні магазину знаходяться чотири особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які виконували функції продавців, але документів, що підтверджують оформлення трудових відносин позивача з вказаними особами надано не було у звязку з чим було зроблено висновок про порушення вимог ч. 4 ст. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»№727/98 від 03.07.98р. в частині використання найманої праці без сплати 50% ставки єдиного податку за кожного найманого працівника.

На підставі акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 29.07.2010р., яким позивачеві визначено податкове зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 400 грн.

З урахуванням вищевикладених обставин суд не вбачає протиправності дій відповідачів 1, 2 під час проведення перевірки позивача, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача-1 та відповідача-2, що полягають у проведенні перевірки позивача; визнання протиправними дії відповідача-1 та відповідача-2 що полягають у складанні акту №116/17-50/НОМЕР_1 від 21.07.2010р. задоволенню не підлягають.

При цьому доводи позивача щодо того, що перевірка проведена без участі позивача судом до уваги не приймаються оскільки відсутність субєкта господарювання у місці здійснення господарської діяльності, за умови, що така діяльність фактично здійснюється за посередництвом осіб, які виконуються функції з реалізації товарів, вказує на те, що субєктом господарювання самостійно визначено порядок роботи господарської одиниці у його відсутність, а тому вказана обставина не може бути перешкодою у проведенні перевірки.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасуванні податкового повідомлення-рішення №/0 від 29.07.2010р., яким позивачеві визначено податкове зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 400 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»№727/98 від 03.07.98р. у разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї, ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

Згідно п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»наймана особа - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію виключно за дорученням або наказом працедавця згідно з умовами укладеного з ним трудового договору (контракту) відповідно до закону. При цьому усі вигоди від виконання такої трудової функції (крім заробітної плати такої найманої особи, інших виплат чи винагород на її користь, передбачених законодавством), а також усі ризики, пов'язані з таким виконанням або невиконанням, отримуються (несуться) працедавцем.

При цьому суд зазначає, що п. 1.8. ст. 1 вказаного Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин та розгляду справи) містить вичерпний перелік осіб, які можуть бути прирівняні до найманої особи.

Отже, віднесення фізичної особи до найманого працівника передбачає безпосереднє виконання такою особою трудової функції на основі трудового договору (контракту).

Відповідно до норм Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, уповноваженим ним органом або фізичною особою, відповідно до якої працівник зобов'язався виконувати роботу, визначену даною угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, уповноважений ним орган або фізична особа зобов'язався виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При цьому у відповідності с п. 1.8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» всі ризики, пов'язані з виконанням або невиконанням такої роботи, несе працедавець.

Цивільно-правовий договір це угода між фізичною особою і підприємством (підприємцем), предметом якого є виконання фізичною особою за винагороду певної роботи (надання певної послуги) за завданням іншої сторони, направленої на здобуття певного результату. Слід зазначити, що при укладенні цивільно-правового договору виконавець не є працівником підприємства, не підкоряється правилам його внутрішнього трудового розпорядку і виконує роботу на свій ризик.

З матеріалів справи вбачається, під час перевірки позивача було встановлено, що чотири фізичні особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 знаходилися в приміщенні магазину та здійснювали реалізацію товару, при цьому перевіряючими зроблено висновок, що вказані особи є найманими працівниками трудові відносини з якими не оформлені, а тому позивачеві визначено податкове зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 400 грн. (50% суми єдиного податку 200грн., за кожного найманого працівника).

Разом з тим, суд приходить до висновку про часткову безпідставність таких висновків враховуючи наступне.

До матеріалів справи долучено докази (а.с. 40-49), які вказують на те, що громадяни ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є фізичними-особами підприємцями та між ним і позивачем укладено договори про надання послуг про: консультування і обслуговування покупців в торгівельній точці по затвердженому робочому графіку, маркування та складування товару, прийом і оформлення повернення товарів від постачальників і покупців у відповідності з діючим законодавством, прийом скарг і пропозицій від покупців, забезпечення збереження товарних запасів, запобігання втрат товару, при необхідності надавати посередницькі та консультаційні послуги згідно діючого законодавства України.

Вказані договори за своєю правовою природою, зважаючи на субєктний склад та предмет є цивільно-правовими договорами, а не трудовими.

Отже, у позивача був відсутній обовязок збільшувати ставку єдиного податку, у звязку з використання праці вказаних осіб, а тому визначення податкового зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 300 грн. є неправомірним.

Щодо обставин використання позивачем праці гр. ОСОБА_9 судом встановлено наступне.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що він дійсно перебував у приміщенні магазину під час перевірки 21.07.2010р. Підставою перебування його в магазині було стажування з метою працевлаштування на посаду продавця-консультанта. Стажування проходило в період з травня по липень 2010р. За період стажування він отримував заробітну плату. Також, ОСОБА_9 пояснив, що фізичною-особою підприємцем він не зареєстрований, цивільно-правових договорів з позивачем не укладав.

Представник позивача вказану інформацію не спростував в судовому засіданні.

Зазначені вище обставини в їх сукупності вказують на те, що ОСОБА_9В перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому останній, у звязку з цим був зобовязаний збільшити ставку єдиного податку на 50%, тобто на 100 грн. та здійснити відповідну сплату податку, чого позивачем зроблено не було.

Отже, відповідачем правомірно визначено податкове зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 100 грн.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання протиправним та скасуванні податкового повідомлення-рішення №/0 від 29.07.2010р. підлягає задоволенню в частині визначення податкового зобовязання за платежем єдиний податок в сумі 300 грн.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції №/0 від 29.07.2010р. в частині визначення податкового зобов'язання за платежем єдиний податок в сумі 300 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити позивачеві судові витрати з Державного бюджету України в сумі 1,13 грн.

Постанова відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подання в 10 - денний строк з дні її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 03.12.2010р.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_10