Справа № 815/5891/15
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/5891/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Шеметенко Л.П.

За участю: секретаря Вишневської А.В.

апелянта ОСОБА_1

апелянта Факірі Мохаммад Хасіб Дін Мохаммад

представника відповідача Білоконь Н.О. (довіреності від 28.04.2016 року)

перекладача Хамдард Н.Х.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року по справі за адміністративними позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень та їх скасування, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з позовами, в яких просили визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №510-15, № 511-15 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов`язати міграційну службу прийняти рішення про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовів зазначено, що рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об`єктивних побоювань позивачів стати жертвами переслідувань у разі повернення до країни походження, оскільки позивачі одружились без волі батька дружини, а її чоловік співпрацював з іноземною компанією, що може бути підставою для його переслідування з боку ОСОБА_3 . Зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, отже рішення органу міграційної про відмову у наданні цього статусу суперечать вимогам Закону та підлягають скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовів у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою пров. Кундуз, за національністю таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, також володіє англійською, пушту та мовою урду. Має середню освіту, яку здобула в школі «Ліса Абіба» в період з 2000 по 2012 роки у м. Кабул (Афганістан). В 2012 році ОСОБА_1 протягом семи місяців проходила навчання на курсах англійської мови Somat. З 2014 року одружена з гр. Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із яким прибула до України. З числа близьких родичів на території країни громадянського походження у позивача залишилися проживати батько, матір, два брати та сестра, які проживають у м. Кабул та жодних переслідувань на території Афганістану не мають. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримувала.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 виїхала з Афганістану до Таджикистану автомобільним шляхом з м. Кабул до м. Душанбе на підставі національного паспорту та оформленої візи. На території Таджикистану позивач перебувала протягом десяти діб, після чого 22-23 січня 2015 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, потрапила до України (м. Одеса).

26 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №27 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, а.с. 53-60).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначила той факт, що її батько був проти укладення шлюбу із гр. Афганістану ОСОБА_2 . З числа інших причин позивач зазначила, що її чоловік працював в іноземній компанії, через що у нього виникли проблеми із Талібами, рішення про виїзд з Афганістану приймав її чоловік.

Наказом №56 ГУДМС України в Одеській області від 26 березня 2015 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особова справа № 2015OD0027 (Том І, а.с. 77).

Наказом №95 ГУДМС України в Одеській області від 26 травня 2015 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Том І, а.с. 80).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0027 гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, а.с. 100-109).

Рішенням Державної міграційної служби України №510-15 від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, а.с. 46).

Факірі ОСОБА_4 є громадянином Афганістану, уродженцем пров. Кабул, за національністю таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, також володіє англійською, пушту та мовою урду. Має середню освіту, яку здобув в ліцеї «Маріам» в період з 2000 по 2012 роки у м. Кабул (Афганістан). В 2012 році позивач протягом шести місяців проходив навчання на курсах англійської мови. З 2014 року одружений на гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із якою прибув до України. З числа близьких родичів на території країни громадянського походження у позивача залишились проживати батько, матір, два брати та сестра, які проживають у м. Кабул та жодних переслідувань на території Афганістану не зазнають. Позивач не є членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи інших організацій, з боку влади жодних погроз не отримував.

27 грудня 2014 року ОСОБА_2 виїхав з Афганістану до Таджикистану автомобільним шляхом з м. Кабул до м. Душанбе на підставі національного паспорту та оформленої візи. На території Таджикистану позивач перебував протягом десяти діб, після чого 23.01.2015 року автомобільним шляхом, нелегально, поза пунктом пропуску, потрапив до України (м. Одеса).

26 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №26 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, а.с. 42-43, 48-52).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив той факт, що у вересні 2011 року він працевлаштувався на роботу до американської компанії «NFL», яка займалась забезпеченням продуктами харчування різних американських військових баз, які були розташовані у різних провінціях Афганістану, таких як Газні, Майдан ОСОБА_5 , Логар, Гельманд, Герат, в результаті чого почав отримувати погрози у вигляді листів та телефонних дзвінків від Талібів, які вимагали від нього припинити співпрацювати з іноземцями. Під час останнього телефонного дзвінка таліби надали заявнику повну інформацію про нього особисто та всіх членів його родини, в грудні 2014 року позивач прийняв рішення про виїзд з Афганістану. Крім того, однією з причин виїзду з Афганістану, позивач зазначає непорозуміння із батьками своєї дружини, які були проти укладання шлюбу між позивачем та його дружиною.

Наказом №56 ГУДМС України в Одеській області від 26 березня 2015 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа № 2015OD0026 (Том ІІ, а.с. 74).

Наказом №95 ГУДМС України в Одеській області від 26 травня 2015 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Том ІІ, а.с. 77).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0026 гр. Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, а.с. 90-99).

Рішенням Державної міграційної служби України №511-15 від 12 серпня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, а.с. 38).

Як вбачається з оскаржуваних рішень органу міграційної служби, підставою для відмови у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, стала відсутність у них умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивачі звернулись до суду із цими позовами за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачами не наведено фактів та обставин, які свідчать про їх переслідування, або їх родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, їм правомірно було відмовлено у наданні статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов правильного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, як вірно встановив суд першої інстанції, однією з причин виїзду з Афганістану позивачі зазначають непорозуміння із батьками ОСОБА_1 , які виступали проти укладання шлюбу між ними, та зазначені обставини є соціально-побутовими проблеми позивачів і вони не можуть бути підставою для надання міжнародного захисту.

З матеріалів особових справ ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що причиною виїзду позивача та його дружини з Афганістану було переслідування ОСОБА_2 з боку Талібів через його роботу в іноземній компанії. За даними особової справи ОСОБА_2 , він отримав від Талібів два дзвінки із погрозами та два листи із погрозами (в 2012 та в червні 2013 року), тобто з червня 2013 року по грудень 2014 року до моменту виїзду будь-яких погроз на адресу ОСОБА_2 та його дружини - ОСОБА_1 не надходило, а протягом 2012-2013 року незважаючи на погрози, будь-яких дій стосовно позивачів Талібами не вчинялося, що не може свідчити про наявність у позивачів ґрунтованих побоювань.

Разом з цим, судом при вирішенні спору по суті вірно враховано, що позивачі ніколи не брали участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавали переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають їх родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи ОСОБА_2 стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини можуть бути підставою для звернення позивача до офіційної влади країни з вимогою про його захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження, тощо.

Враховуючи викладене, оскільки позивачами не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про їх переслідування, або їх родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваних рішень органу міграційної служби про відмову у наданні позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, та відсутність підстав для скасування вказаних рішень суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 07.06.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Л.П. Шеметенко