Справа № 815/1844/14
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2016 р. м. Київ К/800/67446/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

секретар судового засідання: Корінець Ю.О.,

за участю:

представника ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» Шерстяк І.С.,

представника ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» Добренка Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», до якої приєдналось приватне акціонерне товариство «Українське дунайське пароплавство», на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року у справі за позовом державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» до Ізмаїльської об'єднаної державної фінансової інспекції в Одеській області, за участю третіх осіб: державного підприємства «Адміністрація морських портів України», приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство», державного підприємства «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут «Чорноморндіпроект», про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги про усунення порушень державної фінансової дисципліни,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Державне підприємство (далі - ДП) «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Ізмаїльської об'єднаної державної фінансової інспекції в Одеській області (далі - Ізмаїльська ОДФІ), за участю третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, державного підприємства (далі - ДП) «Адміністрація морських портів України», Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Українське дунайське пароплавство», Державного підприємства (далі - ДП) «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут «Чорноморндіпроект», про визнання протиправними та скасування пунктів 3, 4, 5, 6, 12, 13, 14, 16, 18, 19, 21 вимоги про усунення порушень державної фінансової дисципліни від 19 лютого 2014 року № 850/16-257 (далі - Вимога № 850/16-257).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року, адміністративний позов ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано пункти 5, 6, 21 Вимоги № 850/16-257. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, до якої приєдналось ПрАТ «Українське дунайське пароплавство», в якій просило скасувати вказані рішення судів попередніх інстанції в частині відмови у позові та ухвалити нове рішення у цій частині - про задоволення позову.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та третьої особи, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» за період з 1 липня 2012 року по 30 вересня 2013 року. За результатами проведеної ревізії відповідачем складено акт від 11 січня 2014 року № 850-16/1, яким встановлено ряд порушень та недоліків у роботі порту. 27 лютого 2014 року на адресу позивача надійшла Вимога № 850-16/257 про усунення портом порушень законодавства, виявлених ревізією фінансово-господарської діяльності.

Вважаючи пункти 3, 4, 5, 6, 12, 13, 14, 16, 18, 19, 21 Вимоги № 850-16/257 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулось з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що пункти 3, 4, 12, 13, 14, 16, 18, 19 Вимоги № 850-16/257 скасуванню не підлягають, оскільки викладені у цих пунктах вимоги Ізмаїльської ОДФІ позивачем не виконані, а наведені представником позивача доводи та додані письмові докази не спростовують наведених в акті ревізії порушень державної фінансової дисципліни з боку ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт». Отже, у цій частині Вимога № 850-16/257 є законною і скасуванню не підлягає.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитись із остаточними висновками судів попередніх інстанцій у повній мірі та вважає їх передчасними з огляду на таке.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 № 499/2011 (далі - Положення), Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 15 квітня 2014 року (справи №№ 21-40а14, № 21-63а14), від 13 травня 2014 року (справа № 21-89а14), від 21 квітня 2015 року (справа № 21-76а15), від 10 лютого 2015 року (справа № 21-632а14) і колегія суддів бере її до уваги.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій у цій справі названим вимогам процесуального закону відповідають не в повній мірі з огляду на таке.

Суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи рішення по суті спору в частині відмови, не встановили та не дослідили зміст вимог відповідача, викладених у пунктах 3, 4, 12, 13, 14, 16, 18, 19 Вимоги № 850-16/257, не надали відповідну правову оцінку цим вимогам на предмет обов'язковості їх виконання позивачем в аспекті викладеної вище позиції Верховного Суду України щодо розгляду такої категорії спорів.

За таких обставин, судами не досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Наведені порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій унеможливлюють постановлення законного та обґрунтованого рішення у цій справі, оскільки без їх виправлення неможливо повно, всебічно та об'єктивно надати оцінку спірним пунктам 3, 4, 12, 13, 14, 16, 18, 19 Вимоги № 850-16/257.

Суд касаційної інстанції не має повноважень виправити допущені судами порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин постанова Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року в частині відмови у позові підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції в цій частині на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», до якої приєдналось приватне акціонерне товариство «Українське дунайське пароплавство», задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позову про скасування пунктів 3, 4, 12, 13, 14, 16, 18, 19 вимоги про усунення порушень державної фінансової дисципліни від 19 лютого 2014 року № 850/16-257 - скасувати, а справу направити у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді

.