Справа № 824/127/16-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/127/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Левицький В.К.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

31 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними, визнання наказу нечинним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними, визнання наказу нечинним та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв`язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (абз. 1 ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України)).

Частина 1 ст. 99 КАС України встановлює загальне правило відповідно до якого, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, спірні правовідносини пов`язані із проходженням позивачем військової служби, тобто з проходженням публічної служби.

Частиною 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, вказана процесуальна норма передбачає чіткий проміжок часу протягом якого особа може звернутися до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби - місяць з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд наголошує, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Правовий припис в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків необхідне для досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Встановлення таких строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України не зловживаючи ними.

Судом встановлено, що оскаржуваним наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №129 від 16.07.2014 р. капітана ОСОБА_1 , офіцера відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував поза штатом та прибув після лікування з госпіталю військова частина НОМЕР_1 м. Чернівці, звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 18.06.2014 р. №39 у запас за пунктом д (у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань) частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК Чернівецької області й виключено із списків особового складу військкомату та всіх видів забезпечення.

Як видно з матеріалів справи, позивач просить визнати неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 по виключенню його зі списків особового складу військової частини без його згоди за відсутності проведення з ним розрахунку в частині виплати матеріальної допомоги за 2014 р.; визнати нечинним наказ №129 від 16.07.2014 р. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині виключення його з 16.07.2014 р. із списків особового складу військомату та всіх видів забезпечення; зобов`язати Чернівецький обласний військовий комісаріат внести зміни в наказ №129 від 16.07.2014 р. в частині виключення його з 16.07.2014 р. із списків особового складу військомату та всіх видів забезпечення шляхом викладення цієї частини наказу наступним чином - "З 17.12.2015 р. виключити із списків особового складу військомату та всіх видів забезпечення".

Відтак, із змісту заявлених вимог слідує, що позивач оскаржує дії та рішення відповідача, що мало місце ще 16.07.2014 р., однак із позовною заявою звернувся лише 19.02.2016 р.

Судом встановлено, що 17.07.2014 р. позивач звернувся до начальником медичної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 для отримання направлення на лікування, який цього ж дня відмовив позивачу в наданні направлення до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону у зв`язку з виключенням його зі списків особового складу військового комісаріату та тим, що він не являється військовослужбовцем. Вказана обставина підтверджується показами начальника медичної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , допитаного як свідка.

Також, оскаржуваний наказ позивачу було доведено до відома 17.07.2014 р. начальником відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та начальником відділення персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Вказана обставина не заперечувалася позивачем в судовому засіданні в суді першої інстанції та підтверджується показами вказаних осіб, допитаних судом першої інстанції як свідків.

В період часу з 17.07.2014 р. по 19.02.2016 р. позивач не прибував на військову службу, не з`являвся на місце служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 для виконання службових обов`язків, не здійснював діяльність по обороні України, її незалежності та територіальної цілісності у військовій частині чи органі військового управління, не отримував грошового забезпечення.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що 22.07.2014 р. та 31.07.2014 р. позивач звертався з письмовими заявами до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , в яких посилаючись на оскаржуваний наказ №129 від 16.07.2014 р., просив провести з ним остаточні розрахунки по всім видам забезпечення та надати письмове повідомлення про нараховані суми, належні йому при звільненні (а.с. 137, 138).

Таким чином, наведені обставини, свідчать, що позивач знав про своє звільнення ще 17.07.2014 р.

Більше того, констатація даного факту знаходить відображення в судових рішеннях Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2015 р. у справі № 824/166/15-а та від 22.12.2015 р. у справі 824/2156/15-а.

Зокрема, з ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.12.2015 р. у справі 824/2156/15-а у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов`язання до вчинення певних дій, слідує наступне. 16.07.2014 р. ОСОБА_1 - офіцера відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував поза штатом та прибув після лікування з госпіталю, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 129 виключили зі списків особового складу військового комісаріату та звільнили в запас за пунктом "д" (у зв`язку з проведенням організаційних заходів). Однак, за період перебування на службі, а саме з 19.03.2014 р. по 16.07.2014 р. належне речове майно, речовий атестат та довідку про одержання грошової компенсації замість речового майна, на думку позивача, що підлягає видачі - видано не було.

22.07.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 із заявою, в якій просив видати йому речове майно за проходження служби з 19.03.2014 р. по 16.07.2014 р.

28.07.2014 р. відповідачем була надана відповідь про те, що речове майно йому не видавалось, у зв`язку з його відсутністю.

04.08.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату із заявою, в якій просив надати йому: зареєстрований примірник його заяви від 24.07.2014 р.; роз`яснення по відмові в наданні у встановленому порядку зареєстрованого примірника заяви від 24.07.2014 р.; копію речового атестата, копію облікової картки по речовому майну; перелік речового майна, що підлягає видачі; довідку - розрахунок компенсації за невидане речове майно; виплатити компенсацію за невидане речове майно; надати зареєстрований примірник цієї заяви.

07.08.2014 р. відповідачем на вказану заяву було надано відповідь, в якій зазначено, що на підставі роздавальної відомості №287, після надходження фінансування з ОСОБА_1 було проведено остаточний розрахунок по всім видам грошового забезпечення по 1607.2014 р. включно.

Також, 08.08.2014 р. відповідачем на заяву ОСОБА_1 від 04.08.2014 р. надано детальний розрахунок виплат, які йому належали при звільненні, згідно якого ОСОБА_1 виплачено на руки 1002,81 грн. за період з 01.07.2014 р. по 16.07.2014 р.

В постанові Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2015 р. у справі № 824/166/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної допомоги також зазначено, що на підставі оскаржуваного наказу від 16.07.2014 р. №129 позивача направлено для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК Чернівецької області й виключено із списків особового складу військкомату та всіх видів забезпечення. На звернення позивача листом від 07.08.2014 р. №3597 військовий комісар Чернівецького обласного військового комісаріату повідомив про те, що з позивачем був проведений остаточний розрахунок по всім видам грошового забезпечення по 16.07.2014 р. включно.

Відповідно до ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, про оскаржувані у даному позові дії та рішення відповідача позивач дізнався ще 17.07.2014 р. Він фактично був обізнаний із змістом оскаржуваного наказу та обсягами проведених з ним розрахунків, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків.

Разом з тим, позивач з адміністративним позовом звернувся до суду лише 19.02.2016 р., тобто з пропуском не тільки визначеного ч.3 ст. 99 КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого, зокрема, для позовів про оскарження звільнення особи з публічної служби, а й встановленого ч. 2 зазначеної процесуальної норми загального (шестимісячного) строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Частина 1 ст. 100 КАС України передбачає, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 155 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск та відсутність поважних причин його пропуску.

Поважними причинами пропущення строку, на думку суду, є причини, які не залежать від волі позивача та унеможливлюють (ускладнюють) можливість його звернення до суду з адміністративним позовом у визначений законом строк, зокрема, тривале перебування особи за кордоном; захворювання, що не давало можливості звернення з позовом та призначити представника; інші причини, які не залежали від волі позивача.

Посилання позивача на те, що він фактично не мав фізичної можливості на підготовку та звернення до суду з позовом у зв`язку з частковою непрацездатністю, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із листків непрацездатності та не заперечувалася позивачем в судовому засіданні, ОСОБА_1 хворів у період: 25 червня 2014 року 15 липня 2014 року; 10 вересня 2014 року - 26 вересня 2014 року; 27 вересня 2014 року 23 жовтня 2014 року; 07 листопада 2014 року 20 листопада 2014 року; 21 листопада 2014 року 22 грудня 2014 року; 23 грудня 2014 року 19 січня 2015 року; 20 січня 2015 року 10 лютого 2015 року; 11 лютого 2015 року 16 березня 2015 року; 17 березня 2015 року 03 квітня 2015 року; 09 квітня 2015 року 23 квітня 2015 року; 24 квітня 2015 року 25 травня 2015 року; 26 травня 2015 року 26 червня 2015 року; з 08 лютого 2016 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з 16.07.2014 р. по 09.09.2014 р., з 24.10.2014 р. по 06.11.2014 р., з 27.07.2015 р. по 07.02.2016 р. у позивача були відсутні перешкоди для звернення до суду з позовом. Поважних причин неможливості звернення з даним позовом до суду в зазначений період ні в позові, ні в судовому засіданні позивач не навів.

Доводи позивача про те, що відповідачем йому було виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2014 р. саме 17.12.2015 р. і відповідно з цього дня починається перебіг строку звернення до суду є необґрунтованими, оскільки не стосується предмету спору, і вказана матеріальна допомога не оскаржується в суді. Крім того, суд звертає увагу, що вказана матеріальна допомога в сумі 5770,00 грн. виплачена позивачу на підставі судового рішення в адміністративній справі № 824/166/15-а за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної допомоги.

Не бере до уваги суд також посилання позивача про те, що він не мав фізичної можливості підготовки та подання вказаного позову, у зв`язку з необхідністю його участі в розгляді та оскарженні адміністративних справ, частина з яких дотепер триває, в т.ч. на етапі апеляційного та касаційного оскарження, оскільки, зазначена обставина не є поважною чи істотною перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Необґрунтованими на думку суду є також посилання позивача на положення Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок та строки оскарження спірного наказу та дій, оскільки в даному випадку необхідно керуватися приписами КАС України.

Інші доводи позивача також не спростовують пропущення ним без поважних причин строку звернення до суду з вказаним позовом.

Отже, будь-яких причин, що об`єктивно, всупереч волі позивача перешкоджали йому вчасно звернутися у суд з адміністративним позовом, ним не наведено, і матеріали справи не свідчать про наявність таких.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 199 та частини 1 статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Таким чином, в порядку статті 200 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В. Курко О. П.