Справа № 816/537/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року 16:13м. ПолтаваСправа № 816/537/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" (надалі по тексту також - позивач) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі по тексту також - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19 листопада 2015 року № /581.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на незгоду із висновками позапланової виїзної перевірки відповідача, що викладені у формі акту від 29.10.2015 № 234/16-03-22-02-07/30547403, та зазначав, що підприємством не було допущено порушень податкового законодавства, зафіксованих вищевказаними актами, господарські операції з контрагентом мали реальний характер, оформлені належними первинними документами та в повному обсязі відображені в бухгалтерському та податковому обліках. Позивач пояснював, що у перевіряємому періоді формував свій податковий кредит у відповідності із вимогами діючого на час вчинення господарських правовідносин законодавства про податок на додану вартість.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні посилаючись на правомірність оскарженого рішення.

Заслухавши представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" зареєстроване як юридична особа (ідентифікаційний код 30547403) розпорядженням Глобинською районною державною адміністрацією Полтавської області від 20 липня 1999 року № 477 та перебуває на податковому обліку, у тому числі як платник податку на додану вартість з 12 серпня 1999 року /т. 2 а. с. 29-36/.

У період з 16.10.2015 по 22.10.2015 відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Глобинський переробний завод" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП "Далія" за період січень 2015 року та правомірність відображення їх в податковій звітності, за результатами якої оформлено акт № 234/16-03-22-02-07/30547403 від 29.10.2015 /т. 1 а. с. 16-24/.

Відповідно до висновків вказаного акту зафіксовано порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого платником було занижено податок на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету, всього у сумі 224 358,75 грн, в т. ч. за січень 2015 року у розмірі 224 358,75 грн.

На підставі вищезазначених висновків акту перевірки Кременчуцькою ОДПІ було винесено податкове повідомлення-рішення від 19.11.2015 № /581, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 336 538,12 грн, у тому числі за основним платежем 224 358,75 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 112 179,37 грн /т. 1 а. с. 26/.

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Адміністративні суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень перевіряють чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як слідує із Акту перевірки висновок про порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету, всього у сумі 224 358,75 грн, ґрунтується на тому, що ТОВ "Глобинскьий переробний завод" неправомірно включив до податкового кредиту суми ПДВ по взаємовідносинах з придбання товару (сої) у ПП "Далія".

Так, податковим органом було встановлено, що до перевірки не було надано документів на підтвердження якості та походження товару сертифікатів якості, паспорти виробника тощо.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (в редакції, чинній у період, що перевірявся) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Повнота наданої документації чи правильність її оформлення перевіряючим в акті перевірки під сумнів не ставиться.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З огляду на викладене, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, визначенні вказаною нормою.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пункт 201.5 статті 201 Податкового кодексу України встановлює, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 182 цього Кодексу.

Статтею першою Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, юридичний аспект вчинених господарських дій або подій не входять до складу поняття "господарська операція" (бухгалтерський чи економічний ефект).

Згідно з вимогами статті 4 Закону № 996-XIV одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Глобинський переробний завод" (покупець) та ПП "Далія" (постачальник) укладено договір поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити у власність покупця сою, врожаю 2014 р, насипом, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, прийняти товар та оплатити його вартість (пункт 1.1 Договору). Товар приймається покупцем: по кількості відповідно до видаткової накладної, а у разі здійснення поставки на умовах EXW (Зерновий склад) відповідно до складської квитанції на зерно, виданої зерновим складом на ім'я покупця; по якості відповідно до висновку сертифікованої (акредитованої) лабораторії покупця або, у разі здійснення поставки на умовах EXW (Зерновий склад), відповідно до картки аналізу зерна (форма № 47), виданої Зерновим складом (пункт 5.6 Договору). Згідно додатку № 1 до договору поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015 постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених Договором, поставити у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар сою у кількості 200 тон вартістю 1 650 000 грн (ПДВ 275 000 грн). Згідно пункту 2 Додатку № 1 до договору поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015 постачальник зобов'язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити товар на умовах EXW (франко-склад) Приватне акціонерне товариство "Полтавське хлібоприймальне підприємство" відділення Миргород, який знаходиться за адресою м. Миргород, Петрівська вулиця, 15 (надалі Зерновий склад), відповідно до правил Інкотермс (в редакції 2010 року) та положень Договору. Поставка товару підтверджується оригіналами наступних документів: складська квитанція на зерно, видана Зерновим складом на ім'я покупця; картка аналізу зерна (форма № 47), видана Зерновим складом (пункт 3 Додатку № 1 до договору поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015) /т. 1 а. с. 50-53/.

На підтвердження виконання вимог вказаного договору поставки позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії наступних документів: видаткової накладної від 30.01.2015 № РН-0000001, податкової накладної № 1/2 від 30.01.2015; витягу з журналів довіреностей /т. 1 а. с. 33, 54-57/, рахунку-фактури № СФ-0001 від 30.01.2015 /т. 1 а. с. 59/.

Фактично матеріалами справи підтверджено, що придбаний позивачем за договором поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015 товар (соя у кількості 163,170 тон) зберігався у ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" (в місці поставки товару від ПП "Далія") на підставі договору складського зберігання № 7/7 від 29.01.2015, укладеного ПП "Далія" із ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" (Зерновий склад) /т. 2 а. с. 91-96/.

Як вбачається з матеріалів справи, переоформлення товару (сої у кількості 163,170 т) від продавця (ПП "Далія") на покупця (ТОВ "Глобинський переробний завод") здійснювалося безпосередньо на місці здійснення поставки товару на Зерновому складі (ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство") у відповідності до договору складського зберігання сільськогосподарської продукції № 7/130 від 26.08.2014, укладеного між ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" та позивачем, про що видано складську квитанцію на зерно № 2806 від 30.01.2015 серії АХ № 798178 /т. 1 а. с. 75-80; т. 2 а. с. 101/.

Акт приймання - передачі № 622 від 30.01.2015 /т. 1 а. с. 60/ підтверджує приймання товару (соя у кількості 163,170 тон) в рамках виконання договору поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015.

Відповідач в акті перевірки та запереченнях на позовну заяву зауважив, що у позивача відсутні документи, які підтверджують якість та походження товару.

З цього приводу, суд зазначає, що згідно абзацу 15 частини 1 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад - суб'єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно.

Згідно пункту 1.4 Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 13 жовтня 2008 р. N 661, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 листопада 2008 р. за N 1111/15802, кількісно-якісний облік зерна ведеться за місцем зберігання в розрізі культур, класів, років урожаю. ВТЛ підприємства проводить визначення якості зерна, оформлює картку аналізу зерна (форма N 47) (пункт 2.32 Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах). Отже, документом, що підтверджує якість зерна, яке зберігається на зерновому складі, є картка аналізу зерна (форма № 47).

Суд звертає увагу, що згідно п. 5.6 договору поставки № 41/01/2015-С від 29.01.2015 товар приймається покупцем по якості відповідно до картки аналізу зерна (форма № 47), виданої Зерновим складом.

На підтвердження якості придбаного у ПП "Далія" товару позивач надав суду посвідчену належним чином копію картки аналізу зерна (форма №47) від 30.01.2015 № 255 /т. 1 а. с. 74/, що, в свою чергу, спростовує доводи відповідача про відсутність документів, які підтверджують якість та походження товару (сої), придбаного позивачем у ПП "Далія".

Отриманий товар був оплачений позивачем в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням з відміткою банківської установи та не заперечується сторонами /т. 1 а. с. 73/.

Згідно пояснень представника позивача після придбання сої її зберігання здійснювалось на складі придбання ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" за адресою м. Миргород, вул. Петрівська, 15 на підставі договору складського зберігання сільськогосподарської продукції № 7/130 від 26.08.2014. Позивачем на підтвердження факту надання послуг зберігання сої за договором № 7/130 від 26.08.2014 надано акти надання послуг та платіжні доручення щодо оплати послуг зберігання /т. 1 а.с. 81-85/. В подальшому, згідно пояснень позивача, придбаний у ПП "Далія" товар (соя) було відвантажено на склад позивача, на підтвердження чого позивачем надані такі документи: товарно-транспортні накладні, договір транспортного експедирування № 24/02/2015 від 12.02.2015, платіжне доручення щодо оплати транспортних послуг / т. 1 а. с. 88-94, т. 2 а. с. 143-155/.

Суд зауважує, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців /т. 2 а. с. 29-36/ основними видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: виробництво олії та тваринних жирів (код 10.41), виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах (код 10.91), оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами (код 46.33), вантажний автомобільний транспорт (код 49.41).

Необхідність придбання у ПП "Далія" товару (соя) пояснював тим, що придбаний товар був використаний для виробництва продуктів переробки сої (шрот соєвий, олія соєва гідратована, шрот соєвий гранульований), які в подальшому були реалізовані третім особам. На підтвердження вказаних обставин позивачем надані посвідчені належним чином копії первинних бухгалтерських документів /т. 1 а. с. 95-250, т. 2 а. с. 1-27/. Вказані обставини податковим органом не заперечувались, а будь-які зауваження до оформлення документів стосовно використання у господарській діяльності позивача придбаного у ПП "Далія" товару (соя) відповідачем не надавались.

Натомість відповідач в акті перевірки посилався на податкову інформацію стосовно контрагента позивача ПП "Далія", відповідно до якої не встановлене місцезнаходження ПП "Далія"; за ПП "Далія" рахується на території Старицької сільської ради Машівського району Полтавської області 5254,8502 га ріллі, на території Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області 1241,63 га ріллі; у ПП "Далія" наявні земельні ділянки загальною площею 4,15 га на території Дрижиногреблянської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області; основні засоби у ПП "Далія" відсутні; в оренді ПП "Далія" перебувають транспортні засоби; протягом 2014 року, січня 2015 року ПП "Далія" не проводились закупки сої в інших контрагентів постачальників. З огляду на вказану податкову інформацію відповідач дійшов висновку про неможливість встановити достовірність придбання та отримання позивачем сої саме у ПП "Далія", а отже і правомірність віднесення позивачем суми коштів на їх придбання до складу податкового кредиту.

В той же час, вказані доводи відповідача не приймаються судом в якості достатніх обґрунтувань правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, оскільки отримання контролюючим органом податкової інформації стосовно контрагента платника податків, в якому викладені висновки про відсутність можливості для здійснення господарської діяльності, не звільняє контролюючий орган від виконання обовязку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, адже податкова інформацію стосовно контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Так, доводи відповідача про неможливість встановлення факту придбання товару (сої) ПП "Далія" у контрагентів постачальників, а отже неможливість подальшої реалізації придбаного товару (сої) позивачу спростовуються доказами, наданими на вимогу суду ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" та позивачем, відповідно до яких спірний товар (соя) ПП "Далія" придбало у ТОВ "Фудмаркетт" шляхом переоформлення товару, який зберігався на складах ПрАТ "Полтавське хлібоприймальне підприємство" та належало ТОВ "Фудмаркетт" /т. 2 а. с. 97-109, 156-227/.

Також, суд відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст.61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Наведений висновок підтверджується правозастосовчою практикою Європейського Суду з прав людини (рішення від 22.01.2009р. у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03), а також правозастосовчою практикою Верховного Суду України (постанова від 09.09.2008р. у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010р. у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011р. у справі за позовом ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011р. у справі за позовом ТОВ "Фірма "ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень), які враховуються судом при застосуванні таких норм права, в силу приписів ст.244-2 КАС України. Підстав для відступів від вказаних висновків, суд не вбачає.

Таким чином, зважаючи на принцип персональної відповідальності платника податку, право добросовісного платника податків на податковий кредит з ПДВ не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Як висновок, суд зазначає, що допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства можуть тягнути негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару.

Підставою для визначення добросовісному платнику податків грошових зобовязань зі сплати ПДВ може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення спірних господарських операцій. Так само, наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем не було надано будь-яких рішень суду щодо визнання вказаного вище договору недійсними чи обвинувальних вироків суду, які б набрали законної сили та підтверджували факти протиправних кримінальних дій з боку посадової особи контрагента позивача ПП "Далія" саме по господарським операціям з ТОВ "Глобинський переробний завод".

Натомість наданий відповідачем вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.02.2016 по обвинуваченню директора ПП "Далія" ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України не містить обставин, які не підлягають доказуванню та не є обов'язковим для адміністративного суду у розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як вбачається з вказаного вироку /т. 2 а. с. 80-81/ судом було встановлено, що ОСОБА_3 як директор ПП "Далія" в період з жовтня 2014 року по березень 2015 року здійснював складання первинних фінансово-господарських документів на поставку сільськогосподарської продукції реально діючим суб'єктам підприємницької діяльності, нібито власного виробництва.

В той же час, суд зауважує, що вказаним вироком затверджено угоду від 26.01.2016 по кримінальному провадженню № 0000056 про визнання винуватості, укладену начальником відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Так, чинним законодавством розрізнюються вироки в кримінальних справах та вироки на підставі угоди. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 11.12.2015 № 13 визначено, що "вирок ухвалений на підставі угоди у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою не є доказом вини останніх". Тобто, фактично визначено, що вирок на підставі угоди не має преюдиційного значення для інших осіб, які не є учасниками такої угоди.

Також, суд звертає увагу, що вказаним вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.02.2016 не встановлено жодних обставин відносно підприємства позивача, а встановлені зазначеним вироком обставини не спростовують реальність спірних господарських операцій, оскільки фінансово-господарські правовідносини між позивачем та ПП "Далія" (як юридичною особою) в даній кримінальній справі взагалі не досліжувалась. Тобто у вироку не досліджувались питання господарських взаємовідносин ОСОБА_3 як директора ПП "Далія" з ТОВ "Глобинський переробний завод" у січні 2015 року. До того ж, обставини щодо діяння фізичної особи (засновника чи директора підприємства), встановлені вироком суду в кримінальній справі відносно цієї фізичної особи, не можна вважати обов'язковими при оцінці судом правомірності поведінки іншої юридичної особи контрагента цього підприємства, яка йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства тією юридичною особою.

Постанова ВСУ від 02.12.2015 р. у справі № 0870/8011/12, на правові висновки, якої посилається представник відповідача визнає преюдиційне значення вироку Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 10.04.2013 р. у справі № 123/3318/13-к у якому, на відміну від Вироку від 12.02.2016 р., постановленого щодо громадянина ОСОБА_3, особу було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України.

Зі змісту вироку на який міститься посилання у вищевказаній Постанові ВСУ випливає, що дії винної особи було кваліфіковано як «фіктивне підприємництво, тобто створення та придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності, за попередньою змовою групою осіб, що заподіяло велику матеріальну шкоду державі, вчинене повторно. У вказаному випадку було встановлено наслідки фіктивного підприємництва у вигляді матеріальної шкоди, а також в мотивувальній частині вироку чітко вказано, посадовим особам яких саме юридичних осіб було надано пособництво в умисному ухиленні від сплати податків і які саме кошти не надійшли до державного бюджету України внаслідок таких дій.

В той же час, вирок від 12.02.2016 на який посилається представник відповідача у справі що розглядається, затверджує угоду про визнання винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, не містить жодних посилань на конкретні факти пособництва іншим юридичним особам в ухиленні від оподаткування, а тому обставини справи, що розглядається не є подібні до обставин справи № 0870/8011/12, зазначені у Постанові ВСУ від 02.12.2015 року.

Крім того, суд звертає увагу, що у жодному випадку ВСУ не заперечив право платника на формування податкового кредиту за господарськими операціями з контрагентом, щодо посадової особи якого затверджено угоду про визнання винуватості за ч. 1 ст. 205 КК України.

Отже, залучена до матеріалів справи постанова Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 0870/8011/12 не містить висновків щодо застосування норм права за обставин, подібних до обставин у справі що розглядається.

Також, згідно позиції ВАСУ при вирішенні адміністративної справи не може враховуватися вирок про визнання особи винною у скоєнні злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, коли таким вироком не було встановлено жодних обставин стосовно підприємства-платника податків, а встановлені вироком обставини не спростовують реальність спірних господарських операцій, оскільки фінансово-господарські правовідносини між платником - позивачем і контрагентом у кримінальній справі не досліджувалися (Ухвали ВАСУ від 01.03.2016 р. № в ЄДРСРУ 56423070, від 01.12.2015 р. № в ЄДРСРУ 54018242).

Враховуючи наведене вище в своїй сукупності, висновок податкової інспекції про порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України здійснено при помилковому розумінні норм діючого на час виникнення спірних відносин законодавства та фактичних обставин справи.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління."

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено обєктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак протиправної діяльності. Тобто, відповідачем не доведено правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Разом з цим, долученими до матеріалів справи копіями первинних документів бухгалтерського та податкового обліку підтверджено право позивача на віднесення до податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 224 358,75 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без зясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Отже, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" та визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.11.2015 № /581.

У відповідності до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 19.11.2015 № /581.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" витрати зі сплати судового збору у розмірі 5048 (п'ять тисяч сорок вісім) гривень 10 (десять) копійок.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 07 червня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський