Справа № 820/1498/16
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 р.Справа № 820/1498/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Вовченко І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Апеляційного суду Харківської області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016р. по справі № 820/1498/16

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Харківської області треті особи Державна судова адміністрація України , Державна казначейська служба України

про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Харківської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просив суд визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Харківської області у проведені розрахунку та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у відставку та зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 розмірів місячних заробітних плат за останньою посадою, у відповідності до ч. 1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній до 01.04.2014 року)

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що оскаржувані дії відповідача, є такими що вчинені всупереч вимог діючого законодавства України, що порушує його законні права, свободи та інтереси і потребує судового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 року у справі № 820/1498/16 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Представник третьої особи, Державної судової адміністрації України, в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Представник третьої особи, Державної казначейської служби України, в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 є суддею у відставці.

Постановою Верховної Ради України № 2815-ХП від 21 листопада 1992 року ОСОБА_1 був обраний суддею Харківського обласного суду, а в період роботи на посаді судді Апеляційного суду Харківської області, постановою Верховної Ради України № 570 - 1У від 20 лютого 2003 року, обраний суддею безстроково.

18 вересня 2013 року, до досягнення віку 65 років і за наявності стажу роботи на посаді судді більш 20 років, позивач звернувся до Вищої ради юстиції і Верховної Ради України із заявами про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року №59-У111 він був звільнений у відставку, а наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2014 року № 04-02/119-ос, у відповідності до п. 9 частини 5 статті 126 Конституції України, статті 38 КЗпП України, відрахований зі штату апеляційного суду Харківської області.

У зв'язку з тим, що в зазначеному наказі голови Апеляційного суду Харківської області від 29.12.2014 року не було вказано про виплату належної позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат і такої вихідної допомоги він не отримував, 23 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Харківської області з заявою про нарахування і виплату зазначеної вихідної допомоги, згідно з вимогою частини 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 р.

Листом Апеляційного суду Харківської області № 03-54/6039 від 25.03.2016 року у здійсненні розрахунку та виплаті вихідної допомоги позивачу було відмовлено з посиланням втрату чинності ст. 136 Закону № 2453, згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-УП, на припинення з 1 квітня 2014 р. відповідних нарахувань Державною судовою адміністрацією України, на відсутність зареєстрованої в ГУ Державної казначейської служби України в Харківській області кредиторської заборгованості Апеляційного суду за 2014 рік та на те, що кредиторська заборгованість може бути погашена лише за рішенням суду, при цьому у листі не оспорюється факт набуття позивачем права на отримання вихідної допомоги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на відставку позивач набув до набрання чинності Законом №1166, яким було виключено ст.136 Закону №2453, тому позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку відповідно до ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453 (далі ОСОБА_2 №2453.).

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно статті 47 Закону №2453 суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Незалежність судді забезпечується: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім'ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Статтею 109 Закону №2453 передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Пунктом 9 частини 5 статті 126 Конституції України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно ч.1 ст.100 Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Враховуючи вищевикладене, звільнення судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємопов'язаних обов'язкових умов, а саме: наявності у судді стажу роботи визначеного в ч.1 ст.109 Закону та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №10-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст.ст.103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, пп.1 п.2 розділу XII «Прикінцеві положення», абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

В пункті 3.2 вказаного рішення зазначено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Згідно з доданим до позову відповідним розрахунком, стаж судді Лесик С.М., який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 36 років 8 місяців 10 днів.

Згідно з частиною першою чинної на 18 вересня 2013 року (на момент подачі заяви позивачем про відставку) статті 109 Закону №2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Відповідно до частини третьої цієї ж статті, зокрема, заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 20 Регламенту Верховної Ради України, затвердженому Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI з подальшими змінами, питання щодо прийняття присяги, призначення, обрання на посаду, звільнення з посад, до порядку денного сесії Верховної Ради України вносяться позачергово і без голосування.

Так, на підставі заяви позивача про відставку від 18 вересня 2013 року, Вища рада юстиції ухвалила рішення "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Харківської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку" № 1020/0/15-13 від 15 жовтня 2013 року.

Підготовлений Комітетом Верховної Ради України з питань верховенства права та правосуддя проект Постанови Верховної Ради України від 17 жовтня 2013 року про звільнення ОСОБА_1, зареєстрований за № 3516 від З0 жовтня 2013 року, було внесено на розгляд пленарного засідання Верховної Ради України 5 листопада 2013 року, але ніякого рішення по проекту зазначеної Постанови прийнято не було.

У подальшому, протягом 2014 року, подання про звільнення позивача неодноразово вносилось на розгляд Верховної Ради України, але по суті не вирішувалось, відкладалося на наступні пленарні засідання і було позитивно вирішене Верховною Радою України лише 25 грудня 2014 року, тобто більш ніж через рік.

Саме така бездіяльність Верховної Ради України постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року була визнана протиправною (справа № 21-195а15 за позовом судді, заява про відставку якого не розглядалась Верховною Радою України понад 10 місяців, з 11.02.2014 року до 25.12.2014 року).

Отже, звільнення ОСОБА_1 мало відбутися 5 листопада 2013 року, тобто в день, коли дане питання уперше було внесено на розгляд пленарного засідання Верховної Ради України, або в інший розумний для даної процедури термін, у відповідності з Законом, несвоєчасне звільнення у відставку (більш ніж через рік) відбулося з незалежних від нього причин.

Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27.03.2014 року, яким скасовано статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, набрав чинності лише з 01.05.2014 року, тобто після набуття позивачем права на відставку.

Статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Таким чином, аналізуючи статтю 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

На зазначене вказують і рішення Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року №4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11.10.2005 року (2005), що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошову утримання, тощо.

Забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обовязком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, належне матеріальне та соціальне забезпечення судді, як гарантія його незалежності прописане і статтею 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 127 Конституції України та статтею 53 ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів» визначено обмеження судді у поєднанні своєї діяльності з підприємницькою або адвокатською діяльністю, будь-якою іншою оплачуваною роботою.

Зазначені обмеження держава гарантувала компенсувати шляхом виплати допомоги при виході судді у відставку, підвищення заробітної плати, пенсії тощо.

Положеннями ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода (у конкретному випадку) складається з посадового окладу та доплат за вислугу років.

Згідно з копією довідки Апеляційного суду Харківської області від 30.12.2014 року № 03-51/227 заробітна плата позивача за останньою посадою складала 24 116 грн. 40 коп., у тому числі: оклад - 13 398 грн.; надбавка за вислугу років - 10 718 грн. 40 коп.

Відповідно ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на момент набуття позивачем права на відставку, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Апеляційного суду Харківської області у проведенні розрахунку та виплаті позивачеві вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, з посиланням на припинення дії статті 136 Закону України № 2453, є неправомірною, а право позивача на отримання вихідної допомоги порушеним, оскільки своє право на відставку з отриманням вихідної допомоги ОСОБА_1 реалізував ще 18 вересня 2013 року, тобто більш ніж за півроку до втрати чинності зазначеної норми закону (1 квітня 2014 року).

Отже, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку щодо зобов'язання Апеляційного суду Харківської області провести нарахування та виплату позивачці допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Апеляційного суду Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016р. по справі № 820/1498/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_2 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 06.06.2016 р.