Справа № 822/3180/15
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/3180/15

Головуючий у 1-й інстанції: Ніколайчук М.Є.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

31 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Тарасенко А.М.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Носаля Юрія Євгеновича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року позивач звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою вказаний адміністративний позов задовольнити повністю, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили суд апеляційної інстанції вимоги заявлені в ній задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 з 15.02.2013 працювала на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області.

17.06.2015 року позивач подала заяву про звільнення її з займаної посади з 22.06.2016 року за згодою сторін.

Наказом начальника Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області №18/к від 17.06.2015 ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін з 19.06.2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 19.06.2016 року подала заяву про відкликання заяви від 17 червня 2016 року про її звільнення, з подальшим поновленням на раніше займаній посаді.

Однак, як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції відповідачем було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні її заяви з тих підстав, що є наказ про її звільнення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач 11.08.2015 року звернулась до суду з даним адміністративним позовом, за захистом своїх порушених прав.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року було частково задоволено адміністративний позов.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційної скаргою та просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково, постанову першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково.

В грудні 2015 року Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області не погоджуючись з вищевказаним рішенням подало касаційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року та залишити в силі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року.

17 березня 2016 року Вищий адміністративний суд України прийняв ухвалу, якою, касаційну скаргу відповідача задовольнив частково, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та постанову ВААС від 19 листопада 2015 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав що судами попередніх інстанції не було надано оцінки щодо строків звернення позивача до суду, передбачених ст. ст. 99-100 КАС України.

Після нового розгляду вказаного адміністративного позову, постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржила його до Вінницького апеляційного адміністративного суду та просила суд скасувати вказане рішення, прийняти нову постанову якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Так, статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі, тобто, при згоді власника або уповноваженого ним органом задовольнити прохання працівника про його звільнення трудовий договір може бути припинений за угодою сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року N 18, від 25.05.1998 року N 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін).

Крім того, згідно п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Як свідчать матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугував факт подання позивачем заяви від 17.06.2015 року про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 22 червня 2015 року(а.с.35). Однак, фактично позивач звільнена з займаної посади з 19.06.2015 року.

Як зазначила під час судового розгляду справи позивач, вказана заява була написана нею за відсутності факту власного внутрішнього волевиявлення та під впливом психологічного тиску.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов про припинення трудового договору (відсутня згода щодо дати звільнення, так як в заяві вказано дату звільнення з 22.06.15 року, а згідно наказу № 18/К1 від 17.06.2015 року (а.с.10), фактично позивача звільнено з роботи 19.06.15 року), колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним, його скасування та поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді.

Щодо інших позовних вимог позивача та вимог викладених в апеляційній скарзі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначення розміру середньої заробітної плати, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, здійснюється за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи наказом Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області від 01.12.2015 року № 42/К ОСОБА_2, відповідно до рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, було поновлено на попередній роботі на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян управління та виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції вищевказаний наказ ніким не скасований, кошти із позивача не стягнуті.

На підставі вищенаведеного колегія суддів зазначає, що задоволення вимоги позивача по стягненню з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, призведе до подвійної виплати ОСОБА_2 вищеописаної суми, так як це питання вже було вирішено Вінницьким апеляційним адміністративним судом, про що було ухвалено постанову від 19.11.2015 року та виконано відповідачем.

Твердження позивача про те, що оскільки рішення яке виконане відповідачем було скасовано ВАСУ і це може призвести до звернення Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області до ОСОБА_2 про повернення виплачених коштів являється безпідставним, так як будь - яких належних доказів про намір відповідача про стягнення коштів суду не надано.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, а тому ухвалення судового рішення щодо захисту прав та інтересів особи на майбутнє, передбачаючи, що вони можуть бути порушені, є безпідставним.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінив у 20 000 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення.

В обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

За вказаних вище обставин, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що дана вимога є необґрунтована, обставинами справи не підтверджена, жодних доказів позивачем не надано, а відтак, дана вимога не підлягає до задоволення.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що представником позивача 18 квітня 2016 року до Хмельницького окружного адміністративного суду було подано заяву про збільшення позовних вимог з питань винесення судом першої інстанції окремих ухвал ( том 2 а.с.12).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції не надано оцінки заявленим збільшеним позовним вимогам.

Враховуючи даний факт позивач в своїй апеляційній скарзі просить суд задоволити збільшенні позовні вимоги шляхом винесення окремих ухвал щодо відповідача по справі.

Щодо вказаної вимоги позивача колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 208 КАС України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 166 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 166 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Тобто, статтею 166 КАС визначається право суду на постановлення окремої ухвали. Окрема ухвала може бути винесена судом лише на підставі матеріалів, досліджених в суді, та має містити вказівку на дійсні причини і умови, які сприяли вчиненню злочину або іншого правопорушення. Обставини, які належать до причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення підлягають всебічному, повному і об'єктивному дослідженню в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав та причин для винесення в даному випадку окремих ухвал на суб'єкта владних повноважень. А тому вимога викладена в апеляційній скарзі не підлягає задоволенню.

Також слід зазначити, що частиною 2 ст. 200 КАС України встановлено, що не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав, тому не прийняття судом першої інстанції рішення щодо вирішення питання по збільшених позовних вимогах позивача лише з цих підстав, судом не може бути скасовано.

Згідно положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 06 червня 2015 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.