Справа № 686/845/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 686/845/16-а
Відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та зобов'язано управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому провести нарахування та виплату пенсії позивачу з 09.12.2015 року із розрахунку 80% суми заробітної плати відповідно до Закону України «Про державну службу», включивши до складу заробітної плати з якої нараховується пенсія суми матеріальної допомоги на оздоровлення 2661,00 грн., компенсаційні виплати 3980,27 грн. відповідно до довідки від 08.12.2015 № 02.03-7846.
Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
Вінницький апеляційній адміністративний суд, перевіривши додержання особою, яка подала апеляційну скаргу, вимог статей 185-187 КАС України, ухвалою від 23 березня 2016 року вказану апеляційну скаргу залишив без руху, запропонувавши скаржнику в десятиденний термін з моменту отримання даної ухвали усунути виявлені недоліки апеляційної скарги шляхом надання доказів сплати судового збору.
На виконання вказаної ухвали 07 квітня 2016 року апелянтом було надіслано платіжне доручення № 241 від 06.04.2016 року про сплату 535,92 грн. судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, дослідивши подані апелянтом докази сплати судового збору, дійшов висновку, що апелянтом не усунуто виявлені недоліки апеляційної скарги, оскільки судовий збір сплачено в неналежному розмірі.
Ухвалою від 08 квітня 2016 року апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому про перерахунок пенсії, повернуто особі, яка її подала.
27 квітня 2016 року управління Пенсійного фонду України у місті Хмельницькому повторно звернулась до суду апеляційної інстанції, подавши разом з новою апеляційною скаргою, датованою 27 квітня 2016 року, докази сплати судового збору за подання останньої, зокрема платіжне доручення № 241 від 06.04.2016 року про сплату 535,92 грн. та платіжне доручення № 2421 від 20 квітня 2016 року про сплату 70,40 грн. Водночас, скаржник просив суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року.
Мотивуючи підстави поважності причини пропущеного строку, апелянт зазначив, що лише після надходження до відповідача коштів по КЕКВ 2800 "Інші видатки", а саме 20 квітня 2016 року, у нього з'явилась можливість сплатити судовий збір в належному розмірі за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року заяву управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року задоволено.
Із позицією Вінницького апеляційного адміністративного суду, що викладена в ухвалі від 01 червня 2016 року, не погоджуюсь, а тому вважаю за необхідне викласти окрему думку у справі.
На мою думку, заява управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Положеннями ст. 102 КАС України встановлено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.
Разом із тим, поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Наведені скаржником підстави для поновлення процесуального строку не є достатніми для визнання причин його пропуску поважними. Відсутність та/або обмежене фінансування установи не може бути підставою як для звільнення його від сплати судового збору, так і для поновлення процесуального строку, встановленого законом.
В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема самою апеляційною скаргою, датованою 27 квітня 2016 року та поданою до суду апеляційної інстанції цією ж датою, що остання являється новою апеляційною скаргою.
Отже, наведене дає підстави вважати апеляційну скаргу від 27 квітня 2016 року новою, і в контексті положень КАС України, до неї необхідно було б застосувати положення статей 185-187 КАС України, як до нової апеляційної скарги, результатом чого буде встановлення факту подання її з порушенням встановленого процесуального строку.
Крім того, апелянтом також не надано суду належних та допустимих доказів відсутності коштів на сплату судового збору до часу подання апеляційної скарги та не надано доказів того, коли саме апелянту надано кошти для сплати судового збору.
Окрім того, вважаю необхідним звернути увагу на наступне.
Як було пояснено представником відповідача в судовому засіданні, оскільки ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького міськрайонного суду з відповідним адміністративним позовом 29 грудня 2015 року, судовий збір, сплачений на виконання ухвали суду від 23 березня 2016 року відповідно до платіжного доручення № 241 від 06 квітня 2016 року, обчислювався скаржником виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01 січня 2015 року.
Тобто, в строк встановлений ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2016 року, управлінням Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на постанову Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року відповідно до розмірів ставок встановлених Законом України "Про судовий збір" та з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, станом на день подання адміністративного позову - (1218*0,4*110). Натомість вказана проплата не була розцінена судом апеляційної інстанції як належне усунення виявлених недоліків апеляційної скарги, що і стало підставою для її повернення.
Також, представник скаржника звернув увагу на той факт, що матеріали апеляційної скарги отриманні управлінням Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому 15 квітня 2016 року, а 20 квітня 2016 року вже здійснена відповідна проплата судового збору в розмірі 70,40 грн., що у сукупності з раніше здійсненою проплатою відповідає розміру судового збору належного до сплати із врахуванням розміру мінімальної заробітної плати встановленої станом на 01 січня 2016 року.
На мою думку, дії відповідача після отримання матеріалів апеляційної скарги, поданої 29 лютого 2016 року, повинні були б бути спрямовані на касаційне оскарження ухвали про повернення апеляційної скарги від 08 квітня 2016 року, оскільки в даному випадку, на думку відповідача, розмір судового збору, сплачений платіжним дорученням № 241 від 06 квітня 2016 року, був розрахований вірно.
В контексті викладеного слід згадати також статтю 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Уваги також потребує Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" від 23.01.2015 № 2, де роз'яснено, що якщо бюджетні установи діють як суб'єкти владних повноважень, то обмежене фінансування такої установи не є підставою для відстрочення чи звільнення від сплати судового збору. Дана правова позиція також визначена і в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05 лютого 2016 року "Про судову практику застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22 травня 2015 року 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору".
Виключення органів державної влади з числа суб'єктів, що звільняються від сплати судового збору мало на меті дисциплінувати їх у відносинах із судами та унеможливить зловживання ними своїми процесуальними правами, зокрема, у випадках безпідставного звернення до судів та безвідповідального оскарження судових рішень з огляду на саму лише безкоштовність звернення до суду, про що зазначено у пояснювальній записці до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору".
Отже, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення скаржника від законодавчо встановленого обов'язку зі сплати судового збору, оскільки відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" зобов'язано Кабінет Міністрів України забезпечити відповідне фінансування державних органів, які позбавляються пільг щодо сплати судового збору.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 травня 2008 року "Надточій проти України" принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
В даному випадку, застосування принципу верховенства права неможливе без урахування судової практики Європейського Суду з прав людини.
Частинами першою, другою статті 8 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Завдання адміністративного судочинства кореспондує статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі "Делькур проти Бельгії" (рішення від 17 січня 1970 року) висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі "Белле проти Франції" (рішення від 04 грудня 1995 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У справі "Шаповалов проти України" (рішення від 31 липня 2012 року) Судом вказано, що для того, щоб право доступу до суду було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити акт, який є втручанням в її права.
Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.
Підсумовуючи свою думку, вважаю за необхідне зазначити про необхідність дисциплінування сторін у відносинах із судами, а в розрізі викладеного, унеможливлення зловживання органів державної влади своїми процесуальними правами.
Суддя Білоус О.В.