Справа № 2-а-2188/10/0270
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-2188/10/0270

Головуючий у 1-й інстанції: Слободянюк М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

01 червня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Гайсинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області та товариства з обмеженою відповідальністю "Вінінтерсервіс" на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вінінтерсервіс" до Гайсинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, з 29 вересня 2009 року по 19 жовтня 2009 року посадовими особами Гайсинської МДПІ було проведено виїзну планову перевірку ТОВ "Вінінтерсервіс" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, яка проводилась за період з 15 січня 2008 по 30 червня 2009 року.

За наслідками проведеної перевірки складено акт №1817/2301/35536946 від 20 жовтня 2009 року, у висновках якого, окрім іншого, зазначено про порушення ТОВ "Вінінтерсервіс":

- п. 3.1 статті 3, п. п. 4.1.1., п. п. 4.1.6. п. 4.1. статті 4, п.5.1 ,п. п. 5.2.1, п. 5.2. статті 5, п. п.11.3.1. п. 11.3. статті 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 №334/94-ВР (із змінами та доповненнями) в результаті чого за період з 15 січня 2008 року по 30 червня 2009 рік: занижено прибуток, що підлягає оподаткуванню, на суму 1579753 грн., в результаті занижено податок на прибуток в сумі 394938 грн., в т.ч. 3 квартал 2008 року - 394938 грн.

- п. п. 7.3.1 п.7.3, п. п. 7.4.5 п. 7.4 , п. п. 7,7.1 п.7.1 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 171667 грн., в т. ч. за липень місяць 2008 року в сумі 50000 грн., за серпень місяць 2008 року в сумі 118787 грн., за вересень місяць 2008 року в сумі 2880 грн.

Як слідує із акта перевірки №1817/2301/35536946 від 20 жовтня 2009 року висновки контролюючого органу про допущення позивачем вищезазначених порушень вмотивовані тим, що:

- надходження попередньої оплати за товари від СПД ОСОБА_6 та її повернення не були відображені позивачем у податковому обліку, що є порушенням податкового обліку;

- кошти, отримані ТОВ "Вінінтерсервіс" від учасника ОСОБА_7 як додаткові внески у сумі 721420,00 грн. до моменту здійснення державної реєстрації змін до установчого документу (статуту) є безповоротною фінансовою допомогою, яка підлягає оподаткуванню податком на прибуток на загальних підставах, що позивачем зроблено не було;

- здійснені господарські операції з придбання конвеєрної стрічки у контрагента (ПП "Коммтрейд") є нікчемними, оскільки відносно останнього порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємництва, а позивачем, в свою чергу, не надано належних та допустимих доказів щодо переміщення товару від продавця до покупця.

Дані висновки стали підставою для винесення податковим органом на адресу ТОВ "Вінінтерсервіс" податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2010 року за №/3 про донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 592407,00 грн., з яких 394938,00 грн. за основним платежем, 197469,00 грн. - штрафні санкції та №/3 про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 257500,50 грн., з яких 171667,00 грн. за основним платежем, 85833,50 грн. - штрафні санкції.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду.

Суд І інстанції частково задовольняючи адміністративний позов виходив з незаконності та необґрунтованості оскаржуваних рішень суб'єкта владних повноважень.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду І інстанції з огляду на наступні обставини.

На рахунок ТОВ "Вінінтерсевіс" 31 липня 2008 року надійшли кошти в сумі 300000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 50000 грн.) від СПД ОСОБА_6 в якості попередньої плати за зерно.

Разом із тим, у зв'язку з неможливістю виконати свої зобов'язання щодо поставки зерна позивач того ж дня повернув зазначені кошти своєму контрагентові. Вказані обставини підтверджуються випискою банку від 31 липня 2008 року та платіжним дорученням № 20 від 31 липня 2008 року.

Тобто кошти були повернуті ОСОБА_6 в той самий день, коли і отримані від нього, що не призвело до збільшення у податковому обліку дохідної частини підприємства від господарської діяльності на кінець звітного періоду.

Так, визначення терміну "Податковий облік" чинним законодавством на момент виникнення спірних правовідносин не встановлено.

Водночас фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Отже, податковий облік - це групування за даними бухгалтерського обліку потрібної інформації у податкових деклараціях із ПДВ і податку на прибуток підприємства, складання розрахунків з акцизного збору та інших платежів до державного і місцевого бюджетів .

Відповідно до статті 3 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду на суму валових витрат платника податку та суму амортизаційних відрахувань. Згідно з п. 4.1 ст. 4 цього ж Закону валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 3 "Звіт про фінансові результати" (затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31 березня 1999 року № 87, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 червня 1999 року за № 397/3690) визначає доходи як збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов'язань, які призводять до зростання власного капіталу (крім зростання капіталу за рахунок внесків власників). Власним капіталом є частина в активах підприємства, що залишається після вирахування його зобов'язань.

Таким чином враховуючи те, що кошти в сумі 300000 грн. були повернуті ОСОБА_6 в той самий день, коли і отримані від нього, а тому на кінець звітного періоду у позивача не виникло зміни в структурі активів та зобов'язань у власному капіталі, у зв'язку з чим, кошти, отримані у якості передплати, не повинні включатися до валового доходу та бути об'єктом оподаткування.

Вищенаведене узгоджується із висновками викладеними в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 червня 2014 року, прийнятої за результатами попереднього перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі.

За таких обставин суд І інстанції дійшов вірного висновку про протиправність збільшення відповідачем податкових зобов'язань товариства в частині збільшення зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем в сумі 50000 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 25000 грн., та в частині збільшення зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем в сумі 62500 грн. (сума порушення 250000 грн. х 25% ставка податку) та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 31250 грн.

Досліджуючи іншу частину зобов'язань по податку на прибуток, визначених податковим повідомленням-рішенням №/3, суд встановив, що на нього, серед іншого, вплинуло не оподаткування товариством доходу від отриманої фінансової допомоги в сумі 721420 грн., яка надійшла на рахунок товариства в 3 кварталі 2008 року.

Дані кошти надійшли на рахунок товариства як погашення заборгованості по внесках до статутного фонду від ОСОБА_7, який є одним із учасників товариства. Із посиланням на дану обставину підприємство і обґрунтовує те, що наведена сума не була обкладена податком на прибуток.

Доказом збільшення статутного фонду товариства є наявна в матеріалах справи копія статуту, затвердженого протоколом загальних зборів учасників за №2 від 22 квітня 2009 року та зареєстрованого 27 серпня 2009 року. Безпосередньо відомості щодо статутного фонду та розміру часток у ньому кожного з учасників товариства містить стаття 10 Статуту, з якої вбачається, що дійсно статутний фонд підприємства становить 785000 грн.

Разом з тим, станом на 30 червня 2009 року розмір статутного фонду становив 52000 грн. і частка ОСОБА_7 у ньому становила 17680 грн. Від початку ним було внесено 8840 грн., залишок було внесено до 31 липня 2008 року шляхом зарахування на рахунок товариства 730 000 грн. За мінусом заборгованості ОСОБА_7 по статутному фонду товариства, решта суми становить 721420 грн.

Із вищенаведеного вбачається, що зміни до статуту були зареєстровані в серпні 2009 року, в той час, як сума, яку позивач вважає погашенням заборгованості по внесках до статутного фонду, була внесена ще в третьому кварталі 2008 року, тобто за рік до фактичного збільшення фонду та реєстрації відповідних змін. Тому, на думку податкового органу, такі кошти відповідно до вимог підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР мали бути внесені до валового доходу як суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником у звітному періоді.

Суд погоджується із такими висновками податкового органу з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 3 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 334/94-ВР) об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду.

Валовим доходом є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах. Валовий дохід включає доходи з інших джерел, у тому числі у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником у звітному періоді, вартості товарів (робіт та послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді (стаття 4 зазначеного Закону).

У підпункті 4.2.5 пункту 4.2 статті 4 Закону № 334/94-ВР передбачено, що суми коштів або вартість майна, що надходять платнику податку у вигляді прямих інвестицій або реінвестицій у корпоративні права, емітовані таким платником податку, в тому числі грошові або майнові внески, згідно з договорами про спільну діяльність на території України без створення юридичної особи не включаються до складу валового доходу платника податку.

Згідно з підпунктом 1.28.2 пункту 1.28 статті 1 цього Закону пряма інвестиція - господарська операція, яка передбачає внесення коштів або майна до статутного фонду юридичної особи в обмін на корпоративні права, емітовані такою юридичною особою.

Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю утворюється за корпоративною формою її організації, яка полягає у закріпленні частки статутного капіталу за кожним власником шляхом емісії корпоративних прав.

Відомості щодо розміру статутного капіталу, складу учасників товариства, розмір часток кожного з них та порядок внесення вкладів фіксуються в статуті товариства на підставі якого товариство створюється і діє.

Відповідно до частини другої статті 87 Господарського кодексу України (далі - ГК) товариство має право змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір статутного фонду в порядку, встановленому цим Кодексом та законом, прийнятим відповідно до нього.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ "Про господарські товариства" (далі - Закон № 1576-ХІІ) прийняття рішення щодо збільшення статутного капіталу можливе лише після внесення повністю всіма учасниками своїх вкладів.

У випадку збільшення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю розмір, форма і порядок внесення учасниками додаткових вкладів встановлюється загальними зборами товариства з дотриманням вимог статей 13, 16, 51, 59, 60 Закону № 1576-ХІІ, які узгоджуються з положеннями ГК та Цивільного кодексу України.

Статтею 7 зазначеного Закону визначено, що товариство зобов'язане у п'ятиденний строк повідомити орган, що провів реєстрацію про зміни, які сталися в установчих документах, для внесення необхідних змін до державного реєстру.

Положення частини третьої статті 87 ГК, з якими кореспондуються і положення Закону № 1576-ХІІ, встановлюють, що рішення товариства про зміни розміру статутного фонду набирає чинності з дня їх внесення до державного реєстру.

Отже, закон зобов'язує господарське товариство зареєструвати саме рішення про зміну розміру статутного фонду, яке з цього моменту набирає юридичної сили і є підставою для відображення в бухгалтерському обліку відповідних господарських операцій, пов'язаних з цим, а не факту зміни (у цьому випадку збільшення) статутного фонду.

Про це свідчить і порядок здійснення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, визначений Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в діючій на той час редакції), який не містить вимоги до юридичної особи щодо надання будь-яких даних про сплату учасниками внесків до статутного фонду при проведенні державної реєстрації змін до установчих документів.

Таким чином кошти, отримані товариством від учасника, як додаткові внески, до моменту здійснення державної реєстрації змін до установчого документу (статуту), в якому саме і містяться відомості щодо розміру та порядку внесення вкладів до статутного фонду, не можуть бути визнані прямою інвестицією в емітовані таким товариством корпоративні права в розумінні абзацу другого п. 1.28.2 п. 1.28 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", оскільки такі права не можуть виникнути до набрання ними чинності.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 21 лютого 2012 року (21-942во10).

За таких обставин кошти в сумі 721420 грн. були правомірно прирівняні податковим органом до безповоротної фінансової допомоги, яка за положеннями п. 4.1.6 п. 4.1. ст. 4 Закону № 334/94-ВР включається до валового доходу.

Відтак суд приходить до висновку, про правомірність збільшення відповідачем згідно податкового повідомлення-рішення №/3 від 27 квітня 2010 року податкового зобов'язання ТОВ "Вінінтерсервіс" по податку на прибуток за основним платежем в сумі 180355 грн. (721420 грн. х 25% ставка податку) та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 90177,50 грн.

Відносно господарської операції, що відбулась між ПП "Коммтрейд" та позивачем, результати якої вплинули на формування валових витрат та податкового кредиту останнього, то суд зазначає наступне.

Встановлено, що позивачем було придбано у ПП "Коммтрейд" стрічку ТР.2ШТС-ТК-200/1000 - 490 кв. м. та стрічку ТР.2ШТС-ТК-200/800 - 782,9 пог. м. на суму 730000 грн. в т.ч. ПДВ 121666,72 грн. (т. 1 а.с. 42).

30 липня 2008 року була здійсненна оплата вказаного товару, що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ "Вінінтерсервіс" відкритого у відділенні №101 АКІБ "УкрСиббанк", у зв'язку з чим ПП "Коммтрейд" видало позивачу податкову накладну №110 від 30 липня 2008 року на суму 730000 грн. в т.ч. ПДВ 121666,72 грн. (т. 1 а.с. 40, 43).

Факт передачі товару підтверджується виписаною ПП "Коммтрейд" на адресу позивача видатковою накладною №РН-01140 від 30 липня 2008 року та податковою накладною №110 від 30 липня 2008 року, які підписані директором ПП "Коммтрейд" ОСОБА_8

Однак, як слідує із акта перевірки, дана операція була розцінена податковим органом як безтоварна, оскільки її реальність не підтверджена належними доказами.

Суд погоджується із такими висновками податкового органу, з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно із п. п. 5.2.1 п. 5.2 статті 5 цього Закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

В свою чергу положеннями п. п. 7.4.1 п. 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. п. 7.4.5 п.7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Із матеріалів справи вбачається, що в підтвердження факту транспортування придбаного товару від ПП "Коммтрейд" позивач надає лише подорожній лист №35 від 29 липня 2008 року (том 1 а. с. 165).

Однак, на переконання суду, вказаний подорожній лист не свідчить про перевезення вантажу саме із ПП "Коммтрейд", оскільки пунктом навантаження у ньому визначено ПП "Астраком", а будь-яких інших відомостей про відвантаження товару саме ПП "Коммтрейд" такий документ не містить.

Не доводять обставини придбання позивачем товару саме у ПП "Коммтрейд" і допитані судом І інстанції свідки: водій, який перевозив конвеєрну стрічку - ОСОБА_9 та колишній керівник ТОВ "Вінінтерсервіс" ОСОБА_10 Перший свідок суду підтвердив лише обставини транспортування товару з невідомого підприємства у м. Миколаїв до м. Гайсин, а свідок ОСОБА_10 зазначив про укладення договору з невідомими йому до цього часу особами, які начебто представляли ПП "Коммтрейд". Проте реальність придбання товару саме у даного контрагента окрім як податковою та видатковою накладною з його слів не доводиться.

Натомість, обґрунтовуючи відсутність інших доказів, зокрема договору та первинних документів, які б підтверджували фактичне отримання (переміщення чи транспортування) товару, позивач посилається на їх знищення за терміном зберігання.

З акту перевірки №1817/2301/35536946 від 20 жовтня 2009 року вбачається, що договір з ПП "Коммтрейд" так і документи повязані із транспортуванням придбаного товару були відсутні у позивача і на момент проведення перевірки, що ставить під сумнів їх фактичне існування.

Окрім того, вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2011 року, який набрав законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2011 року, було засуджено ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за злочини, передбаченні ч.3 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 27, ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_11, усвідомлюючи необхідність створення ряду юридичних осіб, зареєстрованих як платники ПДВ, які дозволили б маскувати злочинну діяльність і надати легітимність фінансових операцій ПП "Арно-С", що проводилися по переказу безготівкових грошових коштів в готівку по безтоварних операціях, спрямованих на штучне завищення податкового кредиту по ПДВ, спільно із співучасниками ОСОБА_13 і ОСОБА_12, зловживаючи довірою ОСОБА_8, 07 вересня 2007 року на її ім'я зареєстрували у виконкомі Миколаївської міської ради ПП "Коммтрейд". ОСОБА_14 згідно Статуту і наказу № 1-П від 01 жовтня 2007 року являлася засновником і директором ПП "Коммтрейд", а ОСОБА_13 згідно наказу №1 від 22 жовтня 2007 року являлася фінансовим директором підприємства.

Зазначене дозволило ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримати доступ до статутних, реєстраційних документів і печатки ПП "Коммтрейд", а також до розпорядження розрахунковим рахунком підприємства.

Більше того, у вироку суду відображенні пояснення свідка ОСОБА_8, на ім'я якої було зареєстроване ПП "Коммтрейд", де вона зазначила, що в березні 2008 року передала усі документи ОСОБА_11 та більше не мала відношення до даної фірми і жодних господарських та бухгалтерських документів із того часу не підписувала.

У постанові Верховного Суду України від 5 березня 2012 року (справа №21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів. Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року № 21-887а15, від 6 жовтня 2015 року № 21-1157а15, від 3 листопада 2015 року № 21-4471а15, від 2 грудня 2015 року № 21-3849а15.

Таким чином усі первинні документи, які на думку позивача підтверджують реальність господарської операції, зокрема видана ПП "Коммтрейд" податкова та видаткова накладна, були підписанні від іменні ОСОБА_8 30 липня 2008 року, тобто у період, коли остання вже заперечувала свою участь у господарській діяльності підприємства, та, відповідно, заперечує підписання таких документів. Тому, на переконання суду, видаткова накладна № РН-01140 від 30 липня 2008 року та податкова накладна № 110 від 30 липня 2008 року не можуть вважатись належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів та не являються належними доказами фактичного виконання розглядуваної поставки конвеєрної стрічки. Наведене в сукупності із встановленими Центральним районним судом м. Миколаєва фактами фіктивної діяльності ПП "Коммтрейд" свідчить про безтоварність розглядуваної операції, що виключає правомірність її відображення у податковому обліку позивача.

Отже суд приходить до висновку про правомірність збільшення відповідачем податкового зобов'язання ТОВ "Вінінтерсервіс" по податку на прибуток за основним платежем в сумі 152083,25 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 76041,50 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 27 квітня 2010 року № /3, та по податку на додану вартість за основним платежем в сумі 121667 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 60833 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 27 квітня 2010 року № /3.

Відтак, беручи до уваги те, що була підтверджена правомірність дій позивача лише в частині повернення коштів в сумі 300000 грн., що надійшли від СПД ОСОБА_6, а також враховуючи існуючу можливість виокремлення спірної суми із загальної суми визначених оскаржуваними рішеннями податкових зобовязань (т. 2 а.с. 86, 87), суд приходить до висновку про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 квітня 2010 року № /3 в частині визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем в сумі 50000 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 25000 грн. та № /3 в частині визначення податкового зобов'язання по податку на прибуток за основним платежем в сумі 62500 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 31250 грн.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції, зроблені у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 березня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги Гайсинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області та товариства з обмеженою відповідальністю "Вінінтерсервіс" залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 березня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 06 червня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_15 ОСОБА_16