Справа № 815/1180/16
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2016-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1180/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії головуючого судді Левчук О.А., суддів Потоцької Н.В., Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року № 12-16, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - Відповідач або ДМС України в Одеській області), в якому зазначив, що в 2014 році він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року № 12-16 йому було відмовлено у визнанні біжнцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 16 березня 2016 року позивачем було отримане повідомлення № 81 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає дане рішення необґрунтованим та протиправним.

В зв'язку з чим позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року № 12-16, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в судовому засіданні надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача не заперечував проти продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Надав до суду письмові заперечення проти позову в обґрунтування яких зазначила, що за матеріалами особової справи позивача співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.І статті і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також відповідач зазначає, що 18.12.2006 року позивач вперше звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області. Особі було відмовлено в оформленні документів. Повторне звернення відбулось 02.04.2014 року. Приймаючи до уваги той факт, що твердження позивача під час звернення до управління в 2007 та в 2014 роках суттєво різняться між собою та містять протиріччя, а також те, що під час повторного звернення не було надано жодних нових обставин справи або підтверджуючих документів, до того ж історія іноземця зазнала відмінностей, можливо дійти висновку, що причини, з якими заявник пов'язує свій виїзд з країни громадянського походження є бажання кращого життя в більш розвиненій країні.

Також представник відповідача зазначає, що з країни свого громадянського походження позивач виїхав в 2005 році до РФ, де пробув 5 днів. Таким чином, позивач, до прибуття на територію України, знаходився в третій безпечній країні але не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Крім того, відповідач зазначив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Еритреї, уродженцем м. Асамара, за національністю тигриня, за віросповіданням -християнин - ортодокс. Вперше позивач звернувся до компетентних органів з заявою про надання йому статусу біженця у грудні 2006 року.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 27.12.2007 року № 1201 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця. Вказане рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 року по справі 2а-7806/08/1570 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №1201 від 27.12.2007 року про відмову позивачу у наданні статусу біженця та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено в повному обсязі. Постанова набрала законної сили 08.08.2011 року.

Відповідно до ч 1. ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені вищевказаними рішеннями судів не доказуються.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 року встановлено, що позивач 3 грудня 2006 року нелегально перетнув державний кордон України. 18.12.2006 року за № 94 подав заяву про надання статусу біженця Управлінню міграційної служби в Одеській області. Відповідно до Наказу Управління міграційної служби в Одеській області №19 від 16.03.2007 року особову справу позивача підготовлено до направлення в Державний комітет України у справах національностей та релігій для прийняття остаточного рішення. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №1201 від 27.12.2007 року позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз. 5 ст.10 Закону України "Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз. 2 ст.1 Закону України "Про біженців", відсутні.

Також в постанові суду встановлено, що згідно заяви позивача від 18.12.2006 року за №94 він виїхав з країни походження Еритреї у зв'язку з тим, що перебуваючи на військовій службі у званні сержанта не хотів навчати Суданських повстанців в якості викладача з управління танками, тому дезертирував до столиці Судану - Хартуму, де знаходився у свого дядька протягом 11 місяців, після чого через людину, яку знайшов батько, позивач потрапив до Російської федерації 28 листопада 2006 року, де знаходився 5 днів, потім на легковій автомашині потрапив на територію України. Вказані обставини були підтверджені позивачем у його заяві від 18.12.2006 року за №94. Проте у поясненнях під час проведення співбесіди від 12.12.2006 року позивач зазначив, що учбова частина, що знаходиться у Судані декілька разів була обстріляна з гелікоптерів, відтак не бажаючи більше піддавати загрозі своє життя вирішив виїхати з Судану в Еритрею, а потім в Європу. Згідно протоколу від 21.12.2006 року позивач вказав, що саме політична причина змусила його залишити країну походження, а саме, влада Ефіопії заставляла позивача обучати в Судані танкістів, які були проти Суданської влади, позивач був проти цього, але навчав. В Судані позивача поранили в голову суданські війська, його ув'язнили. Позивач дуже хворів у в'язниці, потім позивача направили до Судану, так як позивач міг померти від рук своєї влади, він вирішив виїхати з Еритреї.

Також судом встановлено, що з Судану позивач без проблем при виїзді з країни, законно виїхав до Російської Федерації.

Крім того судом у вказаній постанові зазначено, що військовий обов'язок необхідний для захисту відповідної території, незалежності та територіальної цілісності країни є обов'язком громадян країни походження, в тому числі позивача, та не відноситься до політичних переслідувань. Разом з тим, ні до Державного комітету України у справах національностей та релігій, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй Батьківщині надано не було.

Таким чином, суд встановив, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст.1 Закону України "Про біженців", оскільки він покинув країну походження за власним бажанням, будь які докази щодо побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань суду та Відповідачу не надав.

15.08.2012 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, яким крім визначення поняття «біженець», визначено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту» та передбачив можливість звернення за додатковим захистом.

Так, відповідно до п. 13) ч. 1 ст. 1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Позивач, вважаючи, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 02.04.2013 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 67).

За результатами розгляду особової справи громадянина Еритреї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який вдруге звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області складений висновок про те, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». У зв'язку з зазначеним, відповідач вважає за доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Еритреї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. ст. 1 цього Закону, відсутні. (а.с. 111-121).

17.02.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 12-16про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Еритреї ОСОБА_1. (а.с. 56).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка звертається щодо набуття статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що як і в перший раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає небажання проходити військову службу та те що він після повернення до своєї країни буде покараний за дезертирство. Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2011 року, яка набрала законної сили.

Також позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього був застосований незаконний арешт та що він під примусом проходив військову службу, поза межами 18 місячного строку, в ході якої отримав поранення в голову, після чого вирішив покинути країну походження.

Заявлена позивачем інформація стосовно озброєного конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач, під час анкетування в 2006 році та в 2014 році надавав суперечливі відомості як щодо початку озброєного конфлікту в країни, так і про те коли саме він був покликаний в армію та скільки часу він проходив службу, з урахуванням того, що на час початку служби у 1997 році, як зазначає позивач, йому було 15 років. Також різняться і показання позивача, щодо періоду його ув'язнення та отримання поранення, а саме в 2006 році позивач зазначив, що його було поранено у 2002 році на кордоні з Суданом, а під час анкетування в 2014 році, зазначив, що поранення отримав в 2005 році після ув'язнення. Разом з тим, позивач безперешкодно покинув країну свого громадського походження, при тому що, як він, зазначає, його переслідувала влада.

В даному випадку позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Також, в адміністративному позові позивач вказав, що був залишений на службі у зв'язку з початком озброєного конфлікт між Ефіопією та Еритреєю, який розпочався в 1998 році, але причиною виїзду з країни в 2005 році, зазначив те, що його примушували проходити військову службу в Судані, оскільки влада Еритреї підтримувала там озброєний рух. Проте під час анкетування причиною виїзду позивач зазначив загострення соціально-політичної ситуації в країні походження..

Отже, під час повторного звернення до відповідача, позивачем не було зазначено жодних нових обставин або надано підтверджуючих документів, а також історії позивача містять безліч невідповідностей, що додатково свідчить про необґрунтованість заяви.

Крім того, з матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_1 цілеспрямовано направлявся до Європи. До прибуття на територію України (куди позивач потрапив нелегально) він 5 днів перебував на території Російської Федерації, куди потрапив легально, проте не звернувся там за додатковим захистом. Разом з тим, у разі обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині особа мала звернутись за захистом у першій країні потрапляння, ураховуючи той факт, що РФ у 1992 році приєдналась до Конвенції ООН 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців та має національне законодавство в сфері надання притулку.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Ця норма є імперативною.

Таким чином, у разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Жодного обґрунтованого доводу стосовно того, що замість звернення до міграційних органів Росії з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, під час легального перебування в цій країні позивач обрав спробу отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту після нелегального в'їзду до України він не представив. Зазначене також свідчить про те, що позивач не тікав від небезпеки, а лише обирав для себе більш привабливіше місце для проживання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме "особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України".

Разом з тим, ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

При цьому твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Еритреї особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року № 12-16 є правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року №12-16, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя Н.В. Потоцька

Суддя Г.П. Самойлюк