Справа № 2-а-59/10/1416
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2011-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2011 р.Справа № 2-а-59/10/1416

Категорія:10.3.2Головуючий в 1 інстанції: Алєйніков В.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Єщенко О.В., Кравця О.О.,

при секретарі Коваленко І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про визнання бездіяльність неправомірною стосовно відмови у перерахунку пенсії, зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії, з урахуванням індексу інфляції та розміру прожиткового мінімуму.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2011 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва в частині не виконання з 01.04.2010 р. приписів ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва провести перерахунок ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до ст.ст.50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»- з 01.04.2010р., виходячи з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, встановленої п.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№1058 від 09.07.2003 р. та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№1058 та провести відповідні виплати за період з 01.04.2010 р., з урахуванням фактично сплачених сум пенсій.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції від 18 січня 2011 року, начальник Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва 28 січня 2011 року подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2011 року, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ї та 2-ї інстанцій встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є потерпілою від аварії на Чорнобильській АЕС, як дитина, яка зазнала впливу радіоактивного опромінювання, також вона є інвалідом II групи, чиє захворювання пов'язане з впливом радіоактивного опромінювання внаслідок катастрофи на ЧАЕС в мінімальному розмірі. В зв'язку з чим, позивачка отримує державну та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі нижчому, ніж це передбачено ст. ст. 49, 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок пенсії ОСОБА_1 відповідач провадив відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян»від 16.07.2008 р., згідно якої, для осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону №796, з 01.07.2008р. встановлено доплату з тим, щоб пенсії для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р., інвалідів другої групи досягли розміру 1090 грн.

Розглядаючи справу по суті та приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є обгрунтованними та такими, що підлягають задоволенню, окрім вимог про індексацію перерахунку пенсії.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції обґрунтованими та правильними і, відповідно, погоджується з ними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 названого Закону, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно ч.1 ст.50 зазначеного Закону (в редакції до 28.12.2007 року), особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у вказаній редакції, встановлено, що розмір пенсії для інвалідів другої групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, в усіх випадках не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»статтю 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»викладено в новій редакції, відповідно до якої, особам, віднесеним до категорії 1 - інвалідам II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 20 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Цим же Законом викладено в новій редакції і статтю 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої у всіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році по II групі інвалідності - 200 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що стосуються виплат, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Із врахуванням викладеного, позивачка, як інвалід ІІ групи, чиє захворювання пов'язане з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської АЕС, фактично з 01 квітня 2010 року має право на отримання державної пенсії в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком, передбаченому ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(в редакції до 28.12.2007р.), та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю - у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, передбаченому ч. 1 ст. 50 зазначеного Закону у названій редакції.

Наявність такого права у позивачки є визначальним для вирішення даного спору. Крім того, це право гарантується і ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого мають обраховуватися державна та додаткова пенсія позивачу, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого Закону, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними законодавчими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання державної та додаткової пенсії у встановлених законом розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру державної та додаткової пенсії позивачу підлягають застосуванню ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст. ст. 49, 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»і ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2009 року № 198, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державного конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень, дає Закон України «Про прожитковий мінімум»а також Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»згідно ст.1 якого, прожитковий мінімум використовується для визначення, у тому числі, мінімального розміру пенсії за віком, якій відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування «встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Окрім того, колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із законом про Державний бюджет України і не може коригуватися іншими нормативно - правовими актами.

До того ж, в даному випадку слід зазначити, що у рішеннях Конституційного суду України № 6-рп/07 від 09.07.2007 року та №10-рп/08 від 22.05.2008 року вказано, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвій рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

При цьому, суд апеляційної інстанції, при прийнятті рішення по даній апеляційній скарзі, також виходить і з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені ст.ст. 1,3, ч.2 ст.6, ст.8, ч.2 ст.19, ст.ст. 22,23, ч.І ст. 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобовязань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як ст.8 Конституції України, так і ст. 8 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що дії відповідача щодо виплати пенсій позивачу (державної та додаткової пенсій) у розмірах, менших восьми мінімальних пенсій за віком є неправомірними, оскільки не відповідають вимогам ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому відповідача дійсно слід зобовязати провести перерахунок пенсії по інвалідності позивача відповідно до ст.ст. 49, 50, ч.4 ст. 54 даного Закону з 01.04.2010р., з розрахунку 8-ми прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, з урахуванням виплачених за цей період сум, що правильно і зробив суд 1-ї інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції грубих порушень матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки.

Наведені ж у апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином, за таких обставин, судова колегія, відповідно до ст.200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва - залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18 січня 2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Осіпов Ю.В.

Судді: Єщенко О.В.

ОСОБА_2