Справа № 571/1134/14-а
Суддя: Комзюк А. Ф.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 571/1134/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2014 року. смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області в складі: судді одноособово ОСОБА_1, при секретарі Гордійчук Т.О., Колодич Ю.В., за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області про визнання неправомірним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області згідно якого просить визнати неправомірним та скасувати розпорядження сільського голови Сновидовицької сільської ради від 19 червня 2014 року №17; поновити його на посаді спеціаліста-землевпорядника або на посаді заступника сільського голови; стягнути з Сновидовицької сільської ради середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2014 року по день винесення постанови; судові витрати по справі покласти на відповідача.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що він працював у Сновидовицькій сільській раді на посаді спеціаліста землевпорядника з 10.01.2011 року, а 31.12.2013 року був звільнений з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. Неправомірність звільнення оскаржив до Рокитнівського районного суду, який постановою від 25 березня 2014 року поновив його на посаді та стягнув середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року постанову Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 березня 2014 року залишено без змін.

На виконання рішення суду розпорядженням сільського голови Сновидовицької сільського голови Сновидовицької сільської ради від 17 червня 2014 року за № 16 позивача поновлено на посаді спеціаліста землевпорядника з 18 червня 2014 року, а розпорядженням сільського голови Сновидовицької сільської ради від 19 червня 2014 року за №17 звільнено з роботи з 19 червня 2014 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

У поданні до профспілкового комітету про дачу згоди на звільнення у звязку із скороченням посади від 18 червня 2014 року сільський голова ОСОБА_4 зазначає, що згідно ріщення сільської ради №494 від 01.11.2013 року скорочена посада землевпорядника сільської ради, а інша робота, яку б позивач виконувати за своєю кваліфікацією відсутня. Від запропонованих вакантних посад позивач відмовився. Разом з тим, сільським головою замовчується той факт, що у звязку із скороченням посади спеціаліста- землевпорядника була введена посада заступника голови сільської ради, в обовязки якого покладено виконання функцій землевпорядника. Відтак, позивач може виконувати обовязки заступника голови сільської ради.

Крім того, згідно земель, які входять в адміністративні межі Сновидовицької сільської ради, а це 13000 га та 2600 чоловік населення, згідно норм повинно бути 2,4 посади, тобто дві одиниці землевпорядника.

Засідання профспілкового комітету також носило формальний характер. На засіданні не обгорювалась можливість виконання позивачем посадових обовязків заступника сільського голови та переваги залишення на роботі згідно вимог ст. 42 КЗпП України. У ОСОБА_7, який прийнятий на посаду заступника сільського голови, відсутня необхідна кваліфікація, стаж роботи на посаді землевпорядника та будь-який стаж роботи у сільському господарстві. Натомість, позивачеві було запропонована робота сторожа або 0,5 ставки прибиральниці. За вказаних обставин вважає, що його протиправно звільнено з роботи.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_6, його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з тих же підстав.

Позивач просить позов задовольнити та скасувати розпорядження сільського голови Сновидовицької сільської ради від 19 червня 2014 року №17; поновити його на посаді спеціаліста-землевпорядника або на посаді заступника сільського голови; стягнути з Сновидовицької сільської ради середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7499,34 гривень.

Представники Сновидовицької сільської ради ОСОБА_4, ОСОБА_5, позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що Сновидовицькою сільською радою відповідно до пункту 5 статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні 01 листопада 2013 року було прийнято рішення № 494 Про внесення змін до штатного розпису апарату управління на 2013 рік, відповідно до якого скорочено посаду спеціаліста землевпорядника. Дане рішення є чинним та ніким не оскаржено. Необхідність скорочення посади спеціаліста землевпорядника ніким не оспорювалася.

На виконання рішення Сновидовицької сільської ради від 01.11.2013 року №494 ОСОБА_6 було звільнено з посади спеціаліста землевпорядника 19 червня 2014 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Згідно вимог частини 2 статті 40 КЗпП України ОСОБА_6 було запропоновано перелік посад, які станом на 18.06.2014 року були вакантні, але від запропонованих посад ОСОБА_6 відмовився, що заперечується самим ОСОБА_6.

Посилання ОСОБА_6 на статтю 42 КЗпП України є безпідставним, оскільки дана стаття регулює правовідносини у звязку із звільненням декількох працівників із можливістю залишення на роботі меншу кількість працівників. ОСОБА_7 був прийнятий на посаду заступника голови з питань діяльності виконавчого комітету 10 січня 2014 року, а ОСОБА_6 звільнений із займаної посади 19.06.2014 року. Працевлаштувати ОСОБА_6 на посаду заступника голови з питань діяльності виконавчого комітету на момент звільнення ОСОБА_6 не є можливим, оскільки відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_7.

Постановою Рокитнівського районного суду від 25.03.2014 року та ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05.06.2014 року по справі № 571/348/14-а встановлено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що з попередженням про майбутнє вивільнення, позивача було ознайомлено після 13 грудня 2013 року, а тому питання про його звільнення могло бути вирішено лише після 13 лютого 2014 року.

Таким чином, судовими рішеннями було встановлено, що позивач повідомлявся про своє звільнення та після 13 лютого 2014 року можна розглядати питання про його звільнення. Ні КЗпП України, ні іншими нормами чинного законодавства не передбачено, що при поновлені працівника на роботі у звязку з незакорнним звільненням на підставі пункту 1 частини1 статті 40 КЗпП України його повторно необхідно повідомляти за два місяці про наступне звільнення з тих самих підстав. До такого висновку можна прийти проаналізувавши пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Розпорядження від 19.06.2014 року №17 вважають правомірним, оскільки видавалося на виконання чинного рішення Сновидовицької сільської ради від 01.11.2013 року №494 та з дотриманням порядку, передбаченого КЗпП України. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлено, що 10 січня 2011 року ОСОБА_6 був прийнятий на посаду спеціаліста-землевпорядника Сновидовицької сільської ради. Згідно розпорядження сільського голови №33 від 16 грудня 2013 року ОСОБА_6 звільнено з посади землевпорядника сільської ради з 31 грудня 2013 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. ).

Відповідно до постанови Рокитнівського районного суду рівненської області від 25 березня 2014 року розпорядження №33 від 16 грудня 2013 року скасовано, ОСОБА_6 поновлено на посаді спеціаліста-землевпорядника та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. ). Постанова суду оскаржувалася до Житомирського апеляційного адміністративного суду, набрала законної сили 5 червня 2014 року (а.с. ).

Підставою поновлення позивача на посаді спеціаліста-землевпорядника стало недотримання відповідачем вимог ч.2 ст. 40, ст.49-2 КЗпП України.

Відповідно до розпорядження сільського голови Сновидовицької сільської ради №16 від 17 червня 2014 року ОСОБА_6 поновлено на посаді спеціаліста-землевпорядника з 18 червня 2014 року (а.с. ).

У мотимувальній частині постанови Рокитнівського районного суду від 25 березня 2014 року та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2014 року зазначається, що з попередженням про майбутнє вивільнення, позивача було ознайомлено після 13 грудня 2013 року, а тому питання про його звільнення могло бути вирішено лише після 13 лютого 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, після 13 лютого 2014 року відповідач мав право вирішувати питання звільнення позивача із займаної посади.

В силу вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівника персонально попереджують не пізніше ніж за 2 місяці, при чому враховується переважне право на залишення на роботі. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу останній звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Зі змісту повідомлення про перелік вільних посад в сільській раді від 18.06.2014 року вбачається. що станом на вказану дату у Сновидовицькій сільській раді є вільні посади: технічний працівник сільської ради, сторож ДНЗ Чебурашка (а.с. ).

Згідно розпорядження сільського голови №17 від 19.06.2014 року, звільнено ОСОБА_6 з роботи з 19.06.2014 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України(а.с. 6 ).

Зі змісту подання Сновидовицького сільського голови вбачається, що 18 червня 2018 року він звернувся до профспілкового комітету з клопотанням дати згоду на звільнення ОСОБА_6 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки посада спеціаліста скорочена, а від запропонованих вакантних посад позивач відмовився (а.с. ).

Відповідно до протоколу №1 засідання профгрупи Сновидовицької сільської ради від 19 червня 2014 року, де розглядалося питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_6, дано згоду на звільнення землевпорядника сільської ради ОСОБА_6 за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. ).

В судовому засіданні встановлено, що підтверджується поясненнями сторін, що на засіданні профспілкового комітету , яке відбулося 19 червня 2014 року, позивач ОСОБА_6 був присутній, від запропонованих вакантних посад відмовився . Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України вказана обставина визнається судом достовірною та такою, що не підлягає доказуванню.

Не заслуговують на увагу суду посилання відповідача на вимоги ст.42 КЗпП України та те, що він може виконувати обовязки заступника сільського голови, оскільки на час звільнення (19.06.2014 року) зазначена посада не була вакантною, ОСОБА_7 прийнятий на посаду 10.01.2014 року (а.с. ).

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи обставини та правові норми в їх сукупності, суд дійшов висновку, що при видачі розпорядження №17 від 19 червня 2014 року Про звільнення з роботи ОСОБА_6В.. відповідачем дотримано вимоги ч.2 ст. 40, ст.49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

Керуючись ст.ст.160-163 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог до Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області про визнання неправомірним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рокитнівський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Рокитнівського районного суду

Рівненської області ОСОБА_1

Постанова у повному обсязі виготовлена 12 грудня 2014 року.