Справа № 150/253/16-а
Суддя: Суперсон С. П.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №150/253/16-а
Провадження по справі №2-а/150/13/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Суперсона С.П.,

при секретарі Діденко А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до обєднаного управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_4 районі Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До районного суду надійшов позов ОСОБА_1 до обєднаного управління Пенсійного фонду України у ОСОБА_4 районі Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказаний позов обґрунтований тим, що з травня 1996 року позивач працював в УПФУ в Чернівецькому районі, 02.04.2015 р. його було переведено на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян УПФУ в Чернівецькому районі. Відповідно до наказу ОСОБА_5 Пенсійного фонду України в Чернівецькому районі Вінницької області №29-ос від 30.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1П.» позивача було звільнено із займаної посади, у звязку із реорганізацією управління шляхом злиття в Шаргородське обєднане управління Пенсійного фонду України. При звільненні позивача відповідачем не було дотримано вимог ст. 42 КЗпПУ про наявність в ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі. Вважаючи своє звільнення незаконним позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просив суд їх задоволити. При цьому представник позивача суду показала, що відділ обслуговування громадян, в якому працював позивач скорочено не було, а навпаки збільшено. Було прийнято двох нових працівників, що не мають вищої освіти, тобто з грубим порушенням вимог до кандидата на посаду головного спеціаліста відділу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, а також подала письмові заперечення, з яких слідує, що згідно наказу головного управління ПФУ у Вінницькій області №145 від 29.12.2015 «Про граничну чисельність територіальних управлінь», наказу управління ПФУ в Чернівецькому районі №101 від 29.12.2015 «Про заходи щодо припинення діяльності управління ПФУ в Чернівецькому районі», наказу УПФУ в Чернівецькому районі №69-ос від 31.12.2015 «Про попередження працівників управління» позивача було попереджено про його звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ. Перед звільненням позивача було отримано відповідний дозвіл профспілкового комітету працівників управління ПФУ в Чернівецькому районі. Також позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста ОСОБА_4 відділу обслуговування громадян новоствореного управління, на час відсутності основного працівника, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, від якої він відмовився. Тому, наказом УПФУ в Чернівецькому районі №29-ос від 30.03.2016 позивача було звільнено із займаної посади. Таким чином, представник відповідача вважає наказ про звільнення позивача законним, винесеним з дотриманням порядку, а тому таким, що не підлягає скасуванню.

Свідок ОСОБА_6 /заступник начальника ОСОБА_4 обєднаного управління ПФУ, в минулому начальник УПФУ в Чернівецькому районі/ суду показала, що позивач працював в УПФУ в Чернівецькому районі з 1996 року, з 1997 року перебував на посаді головного бухгалтера, роботу якого за наслідками ревізії, проведеної Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області визнано незадовільною та рекомендовано звільнити із займаної посади. Свідок намагалась стимулювати роботу позивача шляхом нагородження різного роду грамотами. Однак, 2015 року, коли останній перебував на посаді заступника головного бухгалтера, на її імя було подано доповідну записку головного бухгалтера ОСОБА_7 щодо несвоєчасного та неналежного впорядкування бухгалтерської документації. У звязку із чим, було створено комісію для перевірки виконання посадових обовязків ОСОБА_1, якою складено акт про наявність численних недоліків в його роботі та рекомендовано притягнути позивача до відповідальності. В квітні 2015 року ОСОБА_1 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян ОСОБА_5, проте показував низьку продуктивність праці, так як часто брав невикористані відпустки за минулі роки та перебував на лікарняних. Наприкінці 2015 року відповідно до наказу головного управління ПФУ у Вінницькій області від 29.12.2015 «Про заходи щодо припинення діяльності управління ПФУ в Чернівецькому районі» позивача було попереджено про його звільнення із займаної посади, у звязку із реорганізацією УПФУ в Чернівецькому районі. Після чого ОСОБА_5 було отримано відповідний дозвіл профспілкового комітету працівників УПФУ в Чернівецькому районі. Позивачу з урахуванням його спеціальності, кваліфікації та досвіду було запропоновано посаду головного спеціаліста ОСОБА_4 відділу обслуговування громадян, яка була вакантною на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, від якої він відмовився. Тому наказом від 30.03.2016 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ. Після вивільнення працівників з підстав реорганізації УПФУ в Чернівецькому районі шляхом злиття в Шаргородське ОУПФУ, в Чернівецький відділ обслуговування громадян на посади головних спеціалістів було прийнято трьох працівників, двоє з яких не відповідають вимогам до кандидатів на посади, так як не мають вищої освіти.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що працювала разом з позивачем в одному відділі протягом майже двох місяців. Останній не належним чином справлявся зі своєю роботою, тому, незважаючи на те, ІНФОРМАЦІЯ_1, а в свідка базова, при вирішенні питання про звільнення працівників з відділу було звільнено саме його.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що позивач не належним чином справлявся зі своєю роботою та зазначила, що він перебував на посаді невеликий відрізок часу, два місяці, а тому відразу освоїти велику кількість матеріалів його було важко, що знайшло своє відображення у низькій продуктивності праці.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду показали, що 30.03.2016 були присутні на засіданні комітету первинної профспілкової організації працівників управління ПФУ в Чернівецькому районі, на якому розглядалось подання начальника управління про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 Позивач на засіданні комітету був відсутній, під час телефонної розмови з головою комітету повідомив, що на засідання він не прийде, проте усі необхідні документи підпише. При цьому, зазначили позивача в протоколі як присутнього на засіданні комітету. Ту обставину, що переважне право на залишення на роботі мав ОСОБА_1, який має вищу освіту, що є обовязковою вимогою для посади головного спеціаліста та понад 19 років трудового стажу в даній установі перед ОСОБА_8, що має середню світу не враховували, пояснити з яких підстав не могли. Приймаючи рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 виходили із того, що у нього найнижча продуктивність праці, на чому наполягала ОСОБА_8

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що до реорганізації УПФУ в Чернівецькому районі працював спеціалістом з інформаційних технологій, на даний час працює у Чернівецькому відділі обслуговування громадян на посаді головного спеціаліста.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, надавши оцінку письмовим доказам, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення із таких мотивів.

Судом встановлено, що 02 квітня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян ОСОБА_5.

Постановою КМУ від 16.12.2015 №1055 Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України в Чернівецькому районі було реорганізовано шляхом злиття з управлінням ПФУ в ОСОБА_4 районі, в результаті чого утворено Шаргородське обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області.

31.12.2015 ОСОБА_1 було попереджено про реорганізацію ОСОБА_5, де він працював шляхом злиття з ОСОБА_4 ОУПФУ, внаслідок чого скорочується чисельність та штат працівників ОСОБА_5.

В подальшому начальником УПФУ в Чернівецькому районі було направлено комітету первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_5 подання про надання згоди на розірвання трудових договорів з працівниками ОСОБА_5, в тому числі з ОСОБА_1

Згідно протоколу засідання вказаної комісії останньою було надано згоду на вивільнення працівників ОСОБА_5 згідно списку, зазначеного в поданні.

25.03.2016 позивач отримав попередження про скорочення посади, яку він займав та одночасно запропоновано посаду головного спеціаліста ОСОБА_4 відділу обслуговування громадян на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. Як слідує з підпису позивача під повідомленням, від запропонованої посади він відмовився.

Згідно Наказу №29-ос від 30.03.2016 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади із 31.03.2016.

Вважаючи наказ №29-ос від 30.03.2016 протиправним позивач звернувся до суду із позовом про його скасування.

Надаючи правову оцінку наказу №29-ос від 30.03.2016, який став предметом оскарження та визначаючись щодо інших позовних вимог суд виходить із наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КзпПУ).

В силу вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тому, необхідно звернути увагу на те, що правомірним може вважатися звільнення, яке проведено як за наявності для цього законних підстав ( передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ), так із дотриманням визначеної КЗпПУ процедури звільнення.

Відповідач при звільненні позивача із займаної посади, як нормативну підставу для звільнення зазначив п.1 ч.1 ст..40 КЗпПУ.

Разом з тим, УПФУ в Чернівецькому районі залишено поза увагою приписи частини 2 статті 40 КЗпПУ, якими передбачено, що звільнення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією ( спеціальність, кваліфікація, виконувані обовязки).

Крім того, згідно зі ст.. 49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як слідує з розяснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, повязані з звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19).

Так, разом з повідомленням позивача про звільнення із займаної посади з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ ОСОБА_1 було запропоновано іншу вакантну посаду в ОСОБА_4 ОУПФУ, яка є тимчасовою, на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та знаходиться в м. Шаргород.

При цьому, як слідує з штатного розпису, затвердженого начальником головного управління ПФУ у Вінницькій області 23.03.2016 в смт. Чернівці було створено Чернівецький відділ обслуговування громадян ОСОБА_4 ОУПФУ, в штат якого входять 3 посади головних спеціалістів та 1 посада начальника відділу. Тому, відповідач, одночасно із попередженням про звільнення позивача, повинен був та міг запропонувати ОСОБА_1 всі вакантні посади, що ним зроблено не було.

Крім того, в Чернівецький відділ обслуговування громадян на посади головних спеціалістів було прийнято осіб, які не мали вищої освіти, що суперечить встановленим законодавством вимогам до кандидатів на посади даної категорії.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п.1 ч. ст..40 КЗпПУ, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді у новоутвореному управлінні, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією ВСУ, висловленою по справі №6-40цс15 та із висновком ВАС України, який міститься в ухвалі від 20.11.2014 у справі №К/800/3885/13, в яких йдеться про те, що роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпПУ роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Окрім того, статтею 42 КЗпПУ передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як слідує з показів свідків та представника відповідача, продуктивність праці позивача була найнижчою серед працівників відділу, тому посада в Чернівецькому відділі йому не пропонувалась. Та як встановлено в судовому засіданні, на посаді головного спеціаліста позивач працював близько 2 місяців, інший час він хворів та перебував у відпустках. Тому, враховуючи малий термін перебування позивача на посаді, на переконання суду, коефіцієнт визначення продуктивності праці ОСОБА_1 носить відносний характер.

Разом з тим, нехтуючи обовязковою вимогою до кандидата на посаду головного спеціаліста Чернівецького відділу обслуговування громадян - наявністю вищої освіти, головними спеціалістами в Чернівецький відділ обслуговування громадян було прийнято ОСОБА_8 та ОСОБА_11, які як встановлено в судовому засіданні мають середні освіти.

Вимогами ст. 43 КЗпПУ встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання роботодавця повинно розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подане. Розгляд подання за його відсутності допускається тільки за письмовою заявою працівника. У разі неявки працівника або його представника на засідання зазначеного вище органу, розгляд заяви відкладається до наступного засідання в межах 15-денного строку. Подання роботодавця може бути розглянуто у відсутність працівника виключно при повторному незявленні належним чином повідомленого працівника без поважних причин. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації за результатами розгляду подання роботодавця повинне бути обґрунтованим.

Втім, протокол засідання комітету первинної профспілкової організації працівників УПФУ в Чернівецькому районі не містить обґрунтувань підстав погодження звільнення ОСОБА_1, враховувалися лише показники роботи, при цім не враховано інші обставини, які дають позивачу переважне право на залишення на роботі.

Разом з тим, рішення комітету первинної профспілкової організації працівників УПФУ в Чернівецькому районі про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади приймалось у його відсутність, що стверджується також показами допитаних в судовому засіданні свідків, при цьому в протокол засідання вказали, що позивач був присутній. Таким чином було порушено процедуру розгляду подання роботодавця та фактично сфальсифіковано протокол.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведене роботодавцем як без визначених законом підстав, так і в порушення встановленої процедури, а тому наказ №29-ос від 30.03.2016 підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Визначаючись щодо посади, на якій підлягає поновленню позивач, суд вважає, що у звязку із реорганізацією УПФУ в Чернівецькому районі шляхом злиття в Шаргородське ОУПФУ, у штаті як ліквідованому, так і утвореному існувала аналогічна посада «головного спеціаліста відділу обслуговування громадян», яку займав позивач.

Отже, незаконно звільнений із займаної посади ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді аналогічній за посадою, з якої його звільнено, яка існує на даний момент, а саме на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян ОСОБА_4 ОУПФУ (Чернівецький відділ обслуговування громадян).

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги наступне.

У абзаці 5 п.10.4 Постанови Пленуму ВАСУ «Про судове рішення в адміністративній справі» №7 зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати.

Період вимушеного прогулу та розрахунок розміри виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем, у звязку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу становить 46 робочих днів із 31.03.2016 по 07.06.2016 (день прийняття постанови).

Як слідує з довідки, виданої ОСОБА_4 ОУПФУ, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 з розрахунку останніх 12 місяців його роботи, а саме з квітня 2015 року по березень 2016 року становить 5 286,20 грн. Враховуючи, що середня кількість робочих днів в місяць за зазначених 12 місяців становить 21 день (квітень 2015 року 18 р.д., травень 2015 року 18 р.д., червень 2015 року 20 р.д., липень 2015 року 23 р.д., серпень 2015 року 19 р.д., вересень 2015 року 22 р.д., жовтень 2015 року 23 р.д., листопад 2015 року 21 р.д., грудень 2015 року 23 р.д., січень 2016 року 19 р.д., лютий - 2016 року 21 р.д., березень 2016 року 22 р.д.), середньоденний заробіток позивача становить 251,72 грн. (5286,20 грн. : 21 р.д.).

У звязку із чим з ОСОБА_4 ОУПФУ підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11 579,12 грн..

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Згідно п. 2-3 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Статтею 87 КАС України передбачено, що судові витрати складаються, зокрема з витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи наявність в матеріалах справи належним квитанції №10 від 16 травня 2016 року про оплату ОСОБА_1 гонорару адвокату ОСОБА_2 за надання йому правової допомоги в суді при розгляді даної справи на суму 2500 грн., вказані витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до обєднаного управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_4 районі Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_5 Пенсійного фонду України в Чернівецькому районі Вінницької області №29-ос від 30.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1П.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України з 31 березня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 заробітню плату за час вимушеного прогулу в розмірі 11 579 /одинадцять тисяч пятсот сімдесят девять/ гривень 12 копійок.

Присудити до стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 2500 /дві тисячі пятсот/ гривень.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Відповідно до ст.186 КАС України апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Чернівецький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено у відповідності до ч.3 ст.160 КАС України.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН