Справа № 2-а-1783/09/1519
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2010-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2010 р.Справа № 2-a-1783/09/1519

Категорія:2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Маркарова С.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

при секретарі Чебан Ю.І.,

в порядку письмового провадження, розглянувши апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2009р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси про визнання відмови відповідача виплатити щомісячну державну соціальну допомогу дітям війни та вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

21 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси та просила суд визнати відмову відповідача в виплаті соціальної допомоги безпідставною, зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси нарахувати та виплатити позивачу, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу за період з січня 2007 року по грудень місяць 2008 року включно - в сумі 2601,30 гривень, поновити строк звернення до суду , зобовязати нарахувати та вилачувати державну соціальну допомогу в 2009 році.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2009р. позов було задоволено частково, визнано противоправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси щодо нарахування та виплати позивачці відповідно до ЗУ «Про соціальний захист дітей війни»в 2007 та 2008 роках, зобовязано УПФУ в Малиновському районі м. Одеси здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком в розмірі передбаченом ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»та провести відповідні виплати за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, начальник Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Також апелянт вважає, що відповідно до ст. ст. 99 та 100 КАС України, позивачем було пропущено строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Крім того, у звязку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_1,07.09.1939р.н.,є пенсіонеркою, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси та має статус «Дитини війни».

В 2009р. ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси про проведення за період 2007 2008р.р. перерахунку пенсії шляхом її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак відповідач фактично відмовив позивачу в проведенні такого перерахунку пенсії.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності у позивача права на щомісячне підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають статус «дитини війни», на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про соціальний захист дітей війни».

На підставі ст.6 зазначеного вище Закону, «дітям війни»пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальним для вирішення даного спору. Крім того, це право гарантується ч.2 ст.46 Конституції України, а також ч.2 ст.3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до якої, державні соціальні гарантії «дітям війни», встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно - правовими актами.

Як зазначено вище, згідно наведеним нормам Закону, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення до пенсії позивача не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Будь-якими іншими діючими нормативно-правовими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.4 ст.45 названого Закону, перерахунок призначеної пенсії у разі виникнення права на її підвищення проводиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

На підставі ч.2 п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2001 року №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу підлягають застосуванню ч.3 ст.46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»і ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

П.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»зупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням же Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, зупинення дії ст.6 зазначеного Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому, визнані неконституційними положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 09 липня 2007 року.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України №10 рп/2008 року від 22 травня 2008 року, положення Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що стосується виплати доплати «дітям війни»також визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Визнані неконституційними положення п.п.2 п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 22 травня 2008 року.

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України, а також зазначених рішень Конституційного Суду України, п/вимоги позивача дійсно підлягають задоволенню лише за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008р. по 31.12.2008р.

На вказаний висновок суду апеляційної інстанції не впливає пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду стосовно позовних вимог за період з 09 липня 2007 року по квітень 2008 року, оскільки відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, але лише за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Виходячи із змісту наведеної норми процесуального закону, суд не вправі відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав пропуску строку звернення до суду, якщо на цьому не наполягає одна із сторін, тобто з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача в останньому судовому засіданні суду 1-ї інстанції участі не приймав та не надав до суду своїх письмових заперечень на адміністративний позов, т.б. відповідно, при розгляді справи не зазначав про порушення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, тому суд 1-ї інстанції правомірно і не прийняв даний факт до уваги.

Таким чином, на підставі вказаних вище обставин та не зважаючи на те, що в своїй апеляційній скарзі відповідач фактично наполягає на відмові у задоволені позову саме з цієї підстави, суд апеляційної інстанції, діючи відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, тобто виключно межах апеляційної скарги та позовних вимог, також, в свою чергу, вважає за необхідне, при прийняті рішення по цій апеляційній скарзі, не застосовувати вимоги ст.ст.99,100 КАС України.

Безпідставними є посилання відповідача і на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеного підвищення пенсії у вказаному розмірі, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст.46 Конституції України та Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

До того ж, відповідно до положень ст.ст.21,105,162 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, діючи в межах апеляційної скарги та відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду 1-ї інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,207,254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси - залишити без задоволення, а постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2009 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена за правилами цивільного судочинства до Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:ОСОБА_2
Суддя:ОСОБА_3
Суддя:ОСОБА_4