Справа № 752/17199/15-а
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

08 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Бужак Н.П. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача ОСОБА_4., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополь, зацікавлена особа - Пенсійний фонд України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року у задоволені заяви позивача про заміну боржника відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати ухвалу та прийняти нову, якою замінити боржника у справі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, матеріали адміністративної справи № 124/1921/13-а (2-а/124/58/2013), апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2015 року залишена в силі, зокрема, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим провести ОСОБА_3 з 08 лютого 2013 року нарахування та виплату пенсії.

У зв'язку із тимчасовою окупацією Автономної республіки Крим відповідач по вказаній справі фактично припинив своє існування, тому представник, вважаючи порушеним право заявника та посилаючись на ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС) просить суд змінити боржника у справі на Пенсійний фонд України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник та його представник не звертались до органів, на які покладено функцію примусового виконання рішень та виконавче провадження з виконання постанови суду не відкривалось, а тому підстави для звернення із заявою в порядку 264 КАС та її задоволення відсутні.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. Інструкції про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України 23 квітня 1999 року № 4-5 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 20 травня 2015 року № 10-1), переказування пенсій за кордон, в тому числі по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, та виплата пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, здійснюються на підставі міжнародних договорів (угод) у галузі соціального (пенсійного) забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - міжнародні договори), та законодавства України щодо виплати пенсій у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон.

Переказування пенсій за кордон здійснюється Пенсійним фондом України через публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Згідно з пп. 8 п. 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань вживає відповідно до законодавства та міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, заходів до переказування пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які постійно проживають в Україні.

Таким чином, Пенсійний фонд України, у межах своїх повноважень та в контексті спірних правовідносин здійснює виключно переказування пенсії закордон. А тому, питання призначення, нарахування та виплати пенсій особам, які виїхали на проживання в іншу країну не віднесено до повноважень цього центрального органу.

Натомість, такими повноваженнями наділені територіальні управління Пенсійного фонду України. Так, відповідно до пп. 7 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Однак, територіальний орган Пенсійного фонду України, який мав нараховувати та виплачувати позивачу пенсію, згідно постанови Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року, знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 (далі - Закон № 1207-VII) виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. 3 п. 144 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV) громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 2, 7 Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 234 (далі - Порядок № 234) передбачено, що пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

Виплата пенсій особам, які отримують пенсію згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, здійснюється територіальним органом на підставі відомостей на виплату пенсій, що надійшли від Пенсійного фонду України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-4 «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя» (далі - Постанова № 13-4) визначено органами, що здійснюють пенсійне забезпечення та надання соціальних послуг особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя:

- головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - щодо пенсійного забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

- управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому та Чаплинському районах Херсонської області - щодо осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів.

З аналізу наведених норм вбачається, що вони регулюють питання виплати пенсій виключно особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, позаяк позивач (заявник) проживає в Ізраїлі.

Разом з цим, Конституційний суд України у рішенні від 07.10.2009 за № 25-рп/2009, справа 1-32/2009, окреслив суттєві умови, які впливають на право на отримання пенсії взагалі, і визначив місце проживання як умову, що не повинна впливати на реалізацію такого права, зокрема такої його складової, як перерахунок та виплата пенсії.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 09.06.2015 по справі № 124/1921/13-а, застосовуючи аналогію права дійшов висновку про те, що громадян, які виїхали на постійне проживання за кордон не може бути позбавлено права на призначення пенсії.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 лютого 2014 року по справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що вказаних вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 4 ст. 8 КАС забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч. 7 ст. 9 КАС у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

На підставі викладеного, та враховуючи, що тимчасова окупація Автономної Республіки Крим та міста Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації не може бути підставою для позбавлення права особи на отримання пенсії, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування до спірних правовідносин відповідні положення ч. 2 ст. 7 Закону № 1207-VII, абз. 3 п. 144 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1058-IV, Порядку № 234, Постанови № 13-4 та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1, далі - Порядок № 22-1) за аналогією закону.

Враховуючи, що позивач має право на пенсію за віком, то, відповідно до Постанови № 13-4 органом, що має здійснювати пенсійне забезпечення позивача може бути один із органів управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому чи Чаплинському районах Херсонської області.

Однак, колегія судді звертає увагу на практику ЄСПЛ, який зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (рішення у справах «Аррас та інші проти Італії» (Arras and Others v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та «Сухобоков проти Росії» (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). ЄСПЛ констатує, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни (ухвала у справі «Валентина Ніканорівна ВЕЛИКОДА проти України», заява № 43331/12 від 03.06.2014).

Враховуючи, що із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим та міста Севастополя пов'язано внесення змін до законодавства, що стосується пенсійного забезпечення на тимчасово окупованій території (ч. 2 ст. 7 Закону № 1207-VII, абз. 3 п. 144 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1058-IV, Порядок № 234, Постанова № 13-4) та власне зміна порядку й підстав виплати пенсій на цих територіях, то постанова Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року із прийняттям вказаних нормативних актів втратила свою актуальність.

Так, зокрема, наразі для отримання відповідних виплат пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (у тому числі і, як зазначено вище, позивачем), вони мають подати відповідні заяви до територіального органу (п. 3 Порядку № 234), за результатами розгляду якої територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації (п. 4 Порядку № 234).

У випадку ж звернення щодо призначення пенсії, то застосуванню підлягають положення Порядку № 22-1.

Так, відповідно до п. 1.3 вказаного Порядку заява про призначення пенсії громадянам України, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника, або надсилається поштою до органів, що призначають пенсію, визначених Постановою № 13-4.

При цьому, відповідно до пп. 6 п. 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додається документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

За таких обставин та за існуючих умов, призначаючи пенсію особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (у тому числі і позивачу), територіальний орган Пенсійного фонду України має перевірити у тому числі чи не є ці особи громадянами Російської Федерації та чи не виплачуються ним пенсії пенсійними органами держави-окупанта. Суд, виходячи з принципу розподілу влади, не вправі перевіряти такі факти з власної ініціативи, перебираючи на себе таким чином повноваження уповноваженого на це органу державної влади.

За таких обставин, заміна боржника у даній справі призведе фактично до визнання судом обставин, які в силу наведених вище норм має перевірити один із територіальних пенсійних органів за вибором позивача, зазначених у Постанові № 13-4.

Крім того, ні Пенсійний фонд України, ні територіальні органи Пенсійного фонду України, зазначені у Постанові № 13-4 не можна визнавати правонаступниками відповідача в цілях застосування ст.ст. 55, 264 КАС, так як до цих органів не перейшли напряму права та обов'язки управлінь Пенсійного фонду України, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Вказані органи було лише наділено повноваженнями щодо пенсійного забезпечення осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, виключно за заявами цих осіб та після перевірки наведених вище фактів.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про зміну боржника у справі.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на протиправний розгляд заяви позивача суддею одноособово, так як положення ч. 1 ст. 24 КАС застосовуються лише тоді, коли предметом оскарження у справі є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), натомість у даній справі предметом оскарження є дії (бездіяльність) територіального органу державної влади. Крім того, наведена частина статті стосується виключно розгляду справ в окружному адміністративному суді, проте дана справа, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС підсудна місцевому суду як адміністративному суду.

За таких обставин, заява позивача була розглянута належним складом суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Н.П. Бужак

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 09.06.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Бужак Н.П.

Сорочко Є.О.