Справа № 806/124/16
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м.Житомир справа № 806/124/16

категорія 3.1.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про скасування висновк, визнання незаконною довідки, визнання законним факт отримання паспорта,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 55), просить:

- визнати незаконним та скасувати висновок УМВС України в Житомирській області від 22.01.2010 щодо скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відносно громадянина ОСОБА_1, визнати незаконною довідку ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 22.01.2010 № 14/СР-10 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

- визнати законними рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням щодо ОСОБА_1 у 2001 році та факт отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України серії НОМЕР_1, виданого 13.11.2012 Новоград-Волинським РС УДМС України в Житомирській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2001 році Новоград-Волинським МРВ УМВС України в Житомирській області йому видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3. Паспорт був виданий в установленому законом порядку на підставі поданого до ВГІРФО УМВС клопотання та отриманої довідки. Вказує, що у 2009 році не зрозуміло з яких підстав відповідачем був направлений відповідний запит до управління поліції Республіки Вірменія з питання законності набуття громадянства за територіальним походженням. Указує, що висновок про подання ним фіктивної довідки про відсутність громадянства Вірменії, є помилковим, так як недостовірність (фіктивність) наданої довідки не засвідчена відповідними доказами. Стверджує, що відповідач до цього часу жодним чином про наявність спірного висновку його не повідомляв, з питанням щодо здачі (вилучення) паспорта серії НОМЕР_3, згідно пункту 8 статті 24 Закону України "Про громадянство України", ніхто не звертався, що позбавило його права своєчасно оскаржити дане рішення.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Як на одну з підстав для відмови у задоволенні позову вказала, що органами ВГІРФО УМВС України у Житомирській області у 2009 році проведена перевірка щодо належності ОСОБА_1 до громадянства Республіки Вірменія. Листом паспортно-візового управління поліції Республіки Вірменія від 27.11.2009 №25/01-60530 повідомлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону "Про громадянство Республіки Вірменія" є громадянином Республіки Вірменія. Враховуючи, що позивач набув громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, 22.01.2010 прийнятий висновок, яким скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України та видано ОСОБА_1 довідку про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. Також, стверджувала, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а тому управління ДМС України в Житомирській області не може виступати належним відповідачем у даній справі.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що у жовтні 1997 року ОСОБА_1 прибув в Україну, оформив прописку у місті Новограді-Волинському, де проживає і на даний час.

27.06.2000 позивач звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про визначення його належності до громадянства України, при цьому, повідомив про себе відомості, що перебував в громадянстві Вірменії і 08.06.2000 вийшов з громадянства Вірменії в зв'язку з бажанням набути громадянство України (а.с. 28-29).

До заяви ОСОБА_1 додав довідку паспортно-візового управління МВС Республіки Вірменія від 08.06.2000 №8-1492, згідно якої він не є громадянином Республіки Вірменія (а.с. 30).

На підставі пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" від 08.10.1991 №1636-ХІІ, за результатами розгляду заяви 27.03.2001 органами внутрішніх справ прийнято висновок про визначення належності до громадянства України, згідно якого, ОСОБА_1 визнано громадянином України (а.с. 27).

Листом паспортно-візового управління поліції Республіки Вірменія від 27.11.2009 №25/01-60530 повідомлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до Закону "Про громадянство Республіки Вірменія" є громадянином Республіки Вірменія (а.с. 48).

Вважаючи, що ОСОБА_1 набув громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, 22.01.2010 ВГІРФО УМВС України в Житомирській області прийнятий висновок, яким скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України та видано довідку про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

28.12.2015 відповідачем на адресу позивача був направлений указаний висновок, отримавши який, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних мотивів.

Як на час винесення оскаржуваного рішення, так і на час розгляду справи, правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001.

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що позивач набув громадянство України у порядку, який був встановлений Законом України "Про громадянство України" № 1636-XII від 08.10.1991.

Так, відповідно до пункту 3 статті 2 Закону України "Про громадянство України" № 1636-XII від 08.10.1991, громадянами України є особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України.

Згідно зі частиною першою статті 8 Закону України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001, особа, яка сама або хоча б один з її батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України "Про правонаступництво України", а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, що взяв зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її діти реєструються громадянами України.

Як з'ясовано, мати позивача громадянка України, уродженка с. Красилівка Новоград-Волинського району Житомирської області.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001, в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення, (далі - Закон), документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; свідоцтво про належність до громадянства України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до пункту 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503-XII від 26.06.1992 (далі -Положення), паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Згідно із приписами пунктів 1, 4, 8 Положення, паспорт є власністю громадянина України.

Тобто, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника, підтверджує громадянство України та є власністю громадянина України.

З'ясовано та не заперечується сторонами, що у 2001 році позивач отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, виданий Новоград-Волинським МРВ УМВС України в Житомирській області.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про громадянство України", рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Однак відповідачем не враховано, що стаття 8 Закону України "Про громадянство України", на відміну від статті 10 цього Закону, не встановлює підстави чи факти, за наявності яких особа не може набути громадянство України за територіальним походженням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 23.11.2005.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що висновок ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 22.01.2010 щодо скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відносно громадянина ОСОБА_1, за територіальним походженням є протиправним.

Також, під час судового розгляду справи з'ясовано, що незважаючи на наявність оспорюваного висновку, 13.11.2012 позивач отримав новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий Новоград- Волинським РС УДМС України в Житомирській області.

При цьому, суд критично оцінює надану відповідачем відповідь Посольства Республіки Вірменія в Україні, зі змісту якої випливає, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Вірменія, документований паспортом громадянина Республіки Вірменія серії НОМЕР_2, виданий 04.07.1996 паспортним відділом Нор Норка м.Єревана паспортно-візовим управлінням Поліції Республіки Вірменія, оскільки указані обставини не існували на час прийняття спірного рішення.

За змістом статті 26 Закону України "Про громадянство України", рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є скасування саме висновку ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 22.01.2010 щодо скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відносно громадянина ОСОБА_1, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Суд відмовляє у частині позовних вимог про визнання незаконною довідки від 22.01.2010 № 14/СР-10 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, оскільки указана довідка жодним чином не створює для позивача жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжує для нього будь-яких обов'язків.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання законними рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням щодо ОСОБА_1 у 2001 році та факту отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України серії НОМЕР_1, виданого 13.11.2012 Новоград-Волинським РС УДМС України в Житомирській області, оскільки указані вимоги не узгоджуються із повноваженнями адміністративного суду, визначеними у статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що управління Державної міграційної служби України в Житомирській області не є належним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 №346 "Про ліквідацію урядових органів" на виконання пункту 4 статті 7 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" постановлено ліквідувати урядові органи за переліком згідно з додатком, зокрема: Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну міграційну службу України, поклавши на цю Службу функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а також у справах міграції в межах, визначених законодавством про біженців.

Згідно абзацу 2 статті 5 цього Указу, центральні органи виконавчої влади, на які цим Указом покладені функції з реалізації державної політики у відповідній сфері, виконують повноваження у визначених сферах компетенції відповідних органів, шо ліквідуються згідно з цим Указом.

Зважаючи на те, що зазначеним Указом саме на Державну міграційну службу покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а також у справах міграції в межах, визначених законодавством про біженців, суд вважає, що управління Державної міграційної служби України в Житомирській області є належним відповідачем у даній справі.

Частиною третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч положенням статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, суду надано не було.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати висновок ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 22.01.2010 щодо скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відносно громадянина ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 04 травня 2016 р.