Справа № 304/803/15а,2а-304/18/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 р. № 876/12429/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судового засідання: Гользбергер А.П.

прокурора Пиць Н.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Перечинської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради на постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 4 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом прокурора Перечинського району Закарпатської області в інтересах дитини позбавленої батьківського піклування ОСОБА_2 до Перечинської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області, Перечинський професійний ліцей про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання до вчинення дій,

встановив:

22.06.2015 прокурор Перечинського району Закарпатської області звернувся з позовом в суд в інтересах дитини позбавленої батьківського піклування ОСОБА_2 у якому просить визнати протиправною бездіяльність Перечинської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV (далі Закон № 2342) у розмірі 6998 грн, а також зобовязати нарахувати і виплатити цю допомогу у вказаному розмірі.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що ним за наслідками розгляду звернення неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що останній у 2011 році набув статусу дитини позбавленої батьківського піклування та навчався у Перечинській загальноосвітній школі-інтернат І-ІІ ступенів, звідки відрахований 17.06.2014 у звязку з закінченням навчання згідно наказу від 17.06.2014 № 01-03/88. Відповідно до пункту 5 цього наказу позивачу було виплачено 718 грн одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМ України від 05.04.1994 № 226 (далі Постанова № 226). Однак, прокурор вважає, що вказаний розмір допомоги не відповідає розміру визначеному ч. 7 ст. 8 Закону № 2342, яка передбачає, що випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Отже, ОСОБА_2 недоплачено грошової допомоги в сумі 6998 грн, у звязку з чим прокурор в порядку ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» звернувся в суд в інтересах неповнолітнього.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 04.12.2015 позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати, а адміністративний позов прокурора залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що виходячи з положень ст.ст. 8, 25, 39-9 Закону № 2342 та пунктів 4, 5, 13 Постанови № 226, випускнику навчального закладу, який вступає на навчання до професійно-технічного або вищого навчального закладу виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість грошова допомога у розмірі 6 прожиткових мінімумів виплачується учням та студентам при працевлаштуванні. Оскільки ОСОБА_2 після закінчення школи-інтернату не був працевлаштований, а продовжив навчання у Перечинському професійному ліцеї, апелянт вважає, що виплата йому спірної допомоги у розмірі 718 грн відповідає вимогам законодавства.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, прокурора і представника апелянта, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною, яка позбавлена батьківського піклування та до 17.06.2014 навчався у Перечинській загальноосвітній школі-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради, звідки відрахований відповідно до наказу від 17.06.2014 № 01-03/88 у звязку з закінченням навчання.

Відповідно до п. 5 вказаного наказу, а також платіжної відомості за серпень 2014 року, позивачу, як випускнику школи-інтернату, виплачено грошову допомогу в розмірі 718 грн відповідно до Постанови № 266.

21.05.2015 ОСОБА_3 звернувся із заявою до прокурора Перечинського району Закарпатської області про вжиття заходів для захисту його прав щодо недоплаченої вказаної вище грошової допомоги, а прокурор звернувся з розглядуваним позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки виходячи з положень ст. 8 Закону № 2342 позивачу, як випускнику навчального закладу із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування грошова допомога мала бути виплачена у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, тобто 7716 грн, а не 718 грн, як це було зроблено відповідачем. При цьому, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на положення Постанови № 266, оскільки її положення не відповідають Закону, який має вищу юридичну силу.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Статтями 3 та 4 Закону № 2342 визначено, що основними засадами державної політики щодо соціального захисту осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування є, зокрема захист їх майнових, житлових та інших прав та інтересів, належне матеріально-технічне забезпечення незалежно від форми влаштування та утримання такої категорії дітей на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку. Заходи соціального захисту осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, гарантуються, забезпечуються та охороняються державою. Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються, зокрема, до мінімального стандарту разової державної фінансової допомоги при закінченні такими дітьми виховного, навчального закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 2342 держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа.

Витрати на фінансування заходів щодо соціального забезпечення дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа передбачаються в Державному бюджеті України окремим рядком (ч. 2 ст. 9 цього Закону).

Частиною сьомою статті 8 Закону № 2342-IV визначено, що випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Нормативи забезпечення одягом і взуттям затверджуються Кабінетом Міністрів України. За бажанням випускників навчальних закладів їм може бути видана грошова компенсація в розмірі, необхідному для придбання одягу і взуття.

Абзацом 16 ст. 1 Закону № 2342 передбачено, що випускники закладів для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, - особи, які перебували на повному державному забезпеченні у закладі для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, і закінчили своє перебування у зазначеному закладі у зв'язку із закінченням навчання.

Таким чином, держава здійснює повне забезпечення, зокрема, дітей, позбавлених батьківського піклування. Випускники загальноосвітніх навчальних закладів із числа цих дітей та за рахунок навчального закладу забезпечуються одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку.

При цьому, ч. 7 ст. 8 Закону № 2342-IV встановлює обов'язок з виплати грошової допомоги усім випускникам навчальних закладів, не розмежовуючи їх на окремі категорії - тих, хто продовжив навчання в іншому навчальному закладі, та тих, хто працевлаштувався та інші.

Таким чином, сам факт випуску з навчального закладу є підставою для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів, встановленої законом.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років у 2014 році становив 1286 грн. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених норм, ОСОБА_2 при випуску із вказаного вище навчального закладу повинен був отримати одноразову грошову допомогу не менше чим 7716,00 грн, а не 718 грн, як йому було виплачено відповідачем.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта, що до розглядуваних правовідносин слід застосовувати положення пункту 13 Постанови № 226, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 1 п. 13 Постанови № 226 дітям-сиротам і дітям, позбавленим батьківського піклування, особам з їх числа, а також учням та студентам, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків і перебували на повному державному утриманні в загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах, при вступі на навчання до професійно-технічних та вищих навчальних закладів видається безоплатно за рахунок коштів тих закладів, які вони закінчили, комплект нового одягу і взуття на суму не менш як 12 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також грошова допомога в розмірі не менш як 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Учні та студенти зазначеної категорії зараховуються на повне державне утримання в навчальних закладах, до яких вони вступили, і в період навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів забезпечуються безоплатно продуктами харчування, одягом.

Проте, відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону № 2342 закони України та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Розмір одноразової грошової допомоги, який підлягає виплаті при випуску з навчального закладу, на забезпеченні якого перебували, зокрема, діти, позбавлені батьківського піклування, та визначений Законом, не узгоджується з розміром такої одноразової грошової допомоги за Постановою № 226.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над іншими підзаконними нормативними актами, та оскільки норми Постанови № 226 прийняті до набрання чинності Законом та не приведені у його відповідність, при вирішенні спірного питання підлягають застосуванню норми Закону № 2342-IV, згідно якого одноразова грошова допомога підлягає виплаті позивачу у розмірі 6 прожиткових мінімумів.

Відповідно до ст. 25 Закону № 2342-IV порядок відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, у тому числі на харчування, одяг, взуття, м'який інвентар на одну фізичну особу, здійснення грошових виплат при працевлаштуванні та вступі до навчального закладу, а також інших виплат, передбачених цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до державних соціальних стандартів.

Статтею 39-9 Закону № 2342-IV встановлено, що порядок відшкодування витрат на виплату допомоги випускникам закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, повне державне забезпечення відповідно до статті 8 цього Закону при працевлаштуванні та вступі до навчального закладу відповідно до норм забезпечення випускників закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Норми ст.ст. 25, 39-9 Закону № 2342-IV регулюють правовідносини щодо відшкодування навчальним закладам або відповідним установам, в яких виховуються та навчаються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, понесених ними витрат на харчування, одяг, взуття, м'який інвентар, здійснення грошових виплат при працевлаштуванні та вступі до навчального закладу, та не розповсюджуються на правовідносини навчальних закладів з їх випускниками, що є предметом спору у цій справі.

Відповідно до пункту 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що одноразова грошова допомога ОСОБА_2 виплачена у заниженому розмірі, а доводи апеляційної скарги, що одноразова грошова допомога виплачується при працевлаштуванні після закінчення навчального закладу, суперечать вимогам ст. 8 Закону № 2342-IV.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Перечинської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів Закарпатської обласної ради залишити без задоволення, а постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 4 грудня 2015 року у справі № 304/803/15а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_4

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 02.06.2016.