Справа № 813/2219/15
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року Справа № 876/12141/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Львівський міський центр зайнятості 29.04.2015 року звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти в сумі 22161,60 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти в сумі 22161,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що під час проведення перевірки на предмет дотримання вимог законодавства під час перебування на обліку в центрі зайнятості спеціалісти Львівського міського центру зайнятості не повністю вивчили усі обставини та не дослідили той факт, що відповідач була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності і здійснювала підприємницьку діяльність в періоди з 06.05.1996 року по 14.12.2004 року та з 10.11.2014 року по сьогоднішній день. Апелянт зазначає, що на час перебування в Центрі зайнятості на обліку не була субєктом підприємницької діяльності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задовольнити частково, а провадження у справі закрити, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.10.2012 на підставі поданої відповідачем заяви, Львівським міським центром зайнятості ОСОБА_3 надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю. У вказаній заяві , відповідач зазначила, що вона не зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності. За час перебування на обліку ОСОБА_3 отримувала соціальні послуги.

Позивачем відповідно до порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття проведено розслідування та зясовано, що під час реєстрації 05.10.2012 року та набутті статусу безробітної 12.10.2012 року згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична-особа підприємець з 06.05.1998 року.

Львівським міським центром зайнятості прийнято наказ від 27.02.2015 №93-сп про зобов'язання ОСОБА_3, повернути незаконно отриману нею суму, матеріального забезпечення.

Судом також встановлено, що позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 27.02.2015 № 13/979 про необхідність відшкодування Львівському міському центру зайнятості незаконно виплачених коштів у розмірі 22 161,60 грн., що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення, однак кошти відповідачем сплачені не були.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що справу про повернення надмірно сплачених відповідачу сум у вигляді допомоги по безробіттю належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано вимоги норм процесуального законодавства так як дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши державну допомогу по безробіттю, ОСОБА_3 набула право власності на неї, та їй як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, в даному випадку позов пред'явлено про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_3, а тому не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 22 вересня 2015 року (справи № 21-1884а15, № 21-2209а15), яка відповідно до положень статті 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх судів України.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 ч. 1 п. 4, 205 ч. 1 п. 4, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року у справі №813/2219/15 скасувати і провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_4

Ухвала у повному обсязі складена 07.06.2016 року.