Справа № 826/25647/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовом

Київської міської митниці Державної фіскальної служби України

до

Головного управління юстиції у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування рішення, зобов’язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Київська міська митниця Державної фіскальної служби України (далі – позивач або митниця) з позовом до Головного управління юстиції у місті Києві (далі – відповідач або ГУЮ у м. Києві), в якому просила суд скасувати постанову державного виконавця про накладення штрафу від 13.11.2015 року в рамках виконавчого провадження № 47920150.

За клопотанням представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна», зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача ТОВ «Аскоп-Україна» (далі – третя особа або ТОВ «Аскоп-Україна»).

Представник відповідача явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, з огляду на що, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

При цьому, подавши докази по справі та наголосивши на заперечення проти позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх позиції, судом встановлено наступне.

Листом від 07.07.2015 року № 2591/9/26-70-25-01-02 митниця повідомила відповідача про те, що для повернення коштів платнику податків необхідно надати до митного органу заяву довільної форми, підписану керівником і головним бухгалтером, із зазначенням причини повернення коштів, сум, що підлягають поверненню, банківських реквізитів підприємства, напрям перерахування коштів та документи, що обґрунтовують підстави повернення коштів, про що було повідомлено листом ТОВ «Аскоп-Україна» від 07.07.2015 року № 4110/10/26-70-25-01-02. Також, митниця повідомила, що після подання ТОВ «Аскоп-Україна» відповідної заяви, будуть вжиті вичерпні заходи щодо виконання рішення суду.

На виконання зазначених у листі митниці від 07.07.2015 року № 4110/10/26-70-25-01-02 умов, ТОВ «Аскоп-Україна» листом від 20.07.2015 року № 632/07 повідомило митницю про те, що заява на повернення надмірно сплачених коштів разом із оригіналами ВМД були направлені митниці 24.10.2014 року, в якій товариство просило повернути на його поточний рахунок суму надмірно сплаченого ПДВ у розмірі 141 399,92 грн. та внести відомості про повернення цих коштів до ВМД і повернути їх товариству.

Вимогою державного виконавця від 03.09.2015 року № 72/4 зобов’язано митницю виконати відповідне судове рішення та повідомити про його виконання у строк до 15.09.2015 року.

З огляду на наведене, державним виконавцем було складено акт від 23.09.2015 року, яким зафіксовано невиконання боржником (митницею) станом на 23.09.2015 року рішення суду в повному обсязі, у зв’язку з чим, винесена постанова від 23.09.2015 року про накладення штрафу на митницю у розмірі 680,00 грн.

Одночасно, державним виконавцем була сформована нова вимога від 23.09.2015 року № 72/4, якою зобов’язано митницю виконати відповідне судове рішення та повідомити про його виконання у строк до 01.10.2015 року.

З огляду на наведене, державним виконавцем була винесена спірна постанова від 13.11.2015 року про накладення штрафу на митницю у розмірі 1360,00 грн.

Вважаючи протиправною постанову державного виконавця про накладення штрафу від 13.11.2015 року в рамках виконавчого провадження № 47920150, митниця звернулась з даним адміністративним позовом до суду про її скасування.

Дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами документам і матеріалам, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх позиції, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог виходячи з наступного.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження рішення суб’єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваного рішення чинному законодавству та законність процедури його прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, зазначені критерії є вимогами для суб’єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, обов'язковість судових рішень є принципом адміністративного судочинства.

Згідно частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частин 1, 3 статті 5 Закону, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 11 Закону).

Згідно пунктів 1, 13 частини 3 статті 11 Закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 25 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно частини 1 статті 27 Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

За правилами частин 1, 2 статті 75 Закону, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно підпункту 14.3.5 пункту 14.3 Розділу XIV Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (надалі – Інструкція №512/5) у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника та встановлює новий строк виконання.

У постанові про накладення на боржника штрафу державний виконавець зазначає норму Закону, якою передбачена відповідальність боржника, зміст вчинених боржником дій, суму штрафу. Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення направляється боржнику.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Судом встановлено, що за невиконання митницею (як боржником) відповідного судового рішення була винесена постанова від 23.09.2015 року про накладення штрафу на митницю у розмірі 680,00 грн., доказів оскарження чи скасування якої позивачем суду не подано, що вказує на її правомірність та згоду позивача з її змістом і підставою винесення – невиконання судового рішення у повному обсязі.

Враховуючи, що в подальшому не була виконана вимога державного виконавця від 23.09.2015 року № 72/4, якою зобов’язано митницю виконати відповідне судове рішення та повідомити про його виконання у строк до 01.10.2015 року, відповідно, державним виконавцем була винесена спірна постанова від 13.11.2015 року про накладення штрафу на митницю у розмірі 1360,00 грн.

Зважаючи на вищезазначене та враховуючи невиконання митницею без поважних причин відповідного судового рішення, державний виконавець був зобов’язаний накласти на боржника штраф, прийнявши відповідну постанову, що у даному випадку і було правомірно вчинено державним виконавцем.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про відсутність факту неповажності причин невиконання судового рішення з підстав вжиття ним заходів для виконання судового рішення, зокрема, повідомлення платника про умови виконання судового рішення та відповідача, оскільки судом встановлено, що платником (ТОВ «Аскоп-Україна») викувалися умови митниці, проте це не призвело до виконання судового рішення.

В той же час, суд вважає, що позивач звернувшись до суду з даним позовом, намагається уникнути виконання судового рішення та змусити третю особу пройти процедуру судового розгляду по стягненню коштів з державного бюджету.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене право на справедливий суд, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Так, Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Київської міської митниці Державної фіскальної служби України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій