Справа № 2а-4910/11/2670
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-4910/11/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Бабенко К.А
У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Василенка Я.М., Степанюка А.Г., секретаря Нестеренко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Житлово - будівельного кооперативу "Славутич-2" на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом Житлово - будівельного кооперативу "Славутич-2" до Київської міської державної адміністрації, за участю Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування Розпорядження в частині,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача та Третьої особи - Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є законність Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про питання організації управління районами у місті Києві» від 10 грудня 2010 року №1112, копія якого наявна в матеріалах справи (Т.1, а.с. 9-15), в частині закріплення на праві господарського відання за КП «Київжитлоспецексплуатація» нежилих приміщень площею 1867,50 м2 у житловому будинку по АДРЕСА_1

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про окремі питання виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» (із змінами та доповненнями)» від 12 травня 2011 року №715, копія якого також наявна в матеріалах справи (Т.1, а.с.35-37), внесено зміни, зокрема в Додаток 2 до Розпорядження від 10.12.2010 року №1112, щодо передачі нежилих приміщень у житловому будинку по АДРЕСА_1 площею 537,2 м2 до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що лише мешканці будинку (члени ЖБК «Славутич-2»), як співвласники, а не Відповідач мають право на володіння, користування чи розпорядження допоміжними приміщеннями у житловому будинку по АДРЕСА_1. Так, на думку Позивача, приймаючи оскаржене ним Розпорядження, Відповідачем позбавлено мешканців будинку їх законного права власності на володіння, користування та розпорядження належним їм майном.

Як зазначено в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2015 року, у матеріалах справи відсутні докази того, що право власності на об'єкти нерухомого майна, зокрема, підвальні приміщення загальною площею 779,4 кв. м., сходові клітини загальною площею 59,9 кв. м. і службові приміщення ЖБК "Славутич-2" на першому поверсі будинку загальною площею 30,5 кв. м. у складі об'єкту загальною площею 1867,50 кв. м. у житловому будинку по АДРЕСА_1 оформлено за територіальною громадою м. Києва, останній видано свідоцтво про право власності на відповідні об'єкти нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку.

Між тим, у відповідності до частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" права на нерухоме майно, у тому числі й право власності, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За відсутності державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна особа не може бути визнана власником, а відповідно й розпоряджатися своїм майном, у тому числі передавати у відання інших юридичних осіб. Судом першої інстанції при вирішенні даного спору не враховано, що сам факт прийняття рішень органом місцевого самоврядування не може бути підтвердженням набуття територіальною громадою права власності на нежитлові приміщення, оскільки відповідно до чинного законодавства право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації та виникає після проведення такої реєстрації.

Згідно з п. 1 Рішення Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року №14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" №1-22/2011, в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Як вбачається з Листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна Київської міської державної адміністрації від 08 червня 2012 року за вих. №22254 (И-2012), копія якого наявна в матеріалах справи (Т.1, а.с.244-250), станом на 25 травня 2012 року за даними по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_1 проведено реєстрацію права власності на: нежитлові приміщення №№6, 7 площею 13,9 м2 за TOB «Аґрус-X»; нежитлове приміщення №№129а, 129б площею 424,5 м2 за TOB «Вояж»; нежитлове приміщення площею 647,60 м2 за Швейцарською компанією «Монтгопфієр АГ»; нежитлові приміщення з №1 по №15 (гр. пр. №129) (літ. А) площею 244,3 м2 за TOB «Фанум»; будівля розподільчого пункту №79 (літ. В) площею 58,40 м2 за ВАТ «Київенерго».

Будь-які докази наявності права власності у Позивача на приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, зокрема кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

А згідно з частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів Позивача має довести належними та допустимими доказами саме Позивач.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) №1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Відповідно до частини першої ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15 за позовом до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про визнання незаконним акта Президента України, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

А як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року №21-1115во10 у справі за позовом Акціонерного товариства «Санофі-Авентіс Франція» до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи: Державне підприємство «Державний фармакологічний центр Міністерства охорони здоров'я України», Відкрите акціонерне товариство «Фармак», Компанія «Мілі Хелскере Лімітед», Компанія «Новахім Індастріз Лімітед» про визнання протиправними та скасування рішень, відповідно до статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржене Позивачем Розпорядження Відповідача не створює будь-яких правових наслідків для Позивача, а стосується законних інтересів виключно третіх осіб, які безпосередньо є власниками спірних нежитлових приміщень, і тому не могло спричинити порушення прав та законних інтересів Позивача у публічно-правовій сфері, у зв'язку з чим, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, за таких підстав, апеляційна скарга залишається без задоволення, а Постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Житлово - будівельного кооперативу "Славутич-2" залишити без задоволення, а Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалу складено у повному обсязі 09.06.2016 року.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.

Головуючий суддя Бабенко К.А

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.