Справа № 815/1929/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1929/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Вовченко О.А., Танцюри К.О.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2016 року № 159-16 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - ДМС України), в якому зазначив, що прибув на територію України, будучи неповнолітнім, у складі родини. Родина позивача була вимушена залишити територію країни походження через переслідування, які вони зазнали від представників антиурядового злочинного формування Талібан. Причиною таких переслідувань стало співробітництво з Талібами. Результатом таких переслідувань став напад на старших братів позивача, після чого вони врятувалися втечею в Україну. Але злочинне угрупування не залишало в спокої родину позивача, і навіть після виїзду старших братів з країни походження, було скоєно напад на батька позивача. Так, маючи об'єктивні побоювання за своє життя, родина позивача вимушена була залишити Афганістан. На підставі викладеного, позивач у липні 2015 року звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням ДМС України від 15.03.2016 року № 159-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1 просить його визнати неправомірним та скасувати, зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судове засідання позивач та його представник з'явилися, заявили клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача також з'явилася у судове засідання, відносно розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечувала. Представник відповідача подала до суду письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись в цілому на те, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Під час співбесід заявник неодноразово плутався у поясненнях під час проведення інтерв'ю, зазначена ситуація спостерігається зі всіма членами його родини, що вказує на необґрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач перебував на території Російської Федерації на протязі двох днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України. Дослідивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Мазарі-Шаріф, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт). Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 виїжджав з Афганістану неповнолітнім у складі родини (батько, матір, старший брат та дві сестри). За твердженням позивача, 02.05.2014 року він вибув разом з родиною з Афганітсану до Узбекистану, з Узбекистану літаком прибули до Російської Федерації, де перебували у м. Москві на протязі двох діб. До України родина виїхала нелегальним шляхом, державний кордон перетинали поза пунктом пропуску, 07.05.2014 року.

09.07.2015 року, по досягненню повноліття, ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області. Щодо причин звернення за захистом, позивач повідомив про проблеми, що виникли в його родині через представників радикального руху «Талібан». Так, позивач розповів, що його рідні брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працювали в іноземних компаніях в Афганістані та зазнали переслідувань з боку талібів. В 2013 році таліби здійснили напад на братів, після чого вони виїхали до України. За твердженням позивача, після виїзду братів з Афганістану таліби продовжували погрожувати іншим представникам родини на Батьківщині та в 2014 році викрали батька позивача. Після звільнення батька з полону, він прийняв рішення виїхати до України. Позивач зазначив, що він особисто не отримував будь-яких погроз з боку талібів, хоча і зазначив, що наприкінці 2013 року невідомі особи зробили спробу викрасти його та старшого брата ОСОБА_4 під час прямування додому з футболу.

20.07.2015 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 67).

03.03.2016 року за результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 № 2015OD0208 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 117-127). Так, зокрема, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України № 159-16 від 15.03.2016 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 35).

18.04.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 140 від 31.03.2016 року (а.с. 9).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через переслідування, які зазнала родина позивача від представників антиурядового злочинного формування «Талібан».

Як вбачається з матеріалів особової справи, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_1 вказано проблеми в його родині через представників радикального угрупування «Талібан». Позивач стверджує, що його рідні брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працювали в іноземних компаніях в Афганістані та зазнали переслідувань з боку представників радикального угрупування «Талібан».

Зі слів позивача, в 2013 році представники радикального угрупування «Талібан» здійснили напад на братів, після чого вони виїхали до України. Після виїзду братів з Афганістану представники радикального угрупування «Талібан» продовжували погрожувати іншим представникам родини, що залишились в Афганістані та в 2014 році викрали рідного батька позивача. Після звільнення батька з полону він прийняв рішення виїхати до України. Позивач зазначив, що він особисто не отримував будь-яких погроз з боку представників радикального угрупування «Талібан», хоча і зазначив, що наприкінці 2013 року невідомі особи зробили спробу викрасти його та старшого брата ОСОБА_4 під час прямування додому з футболу.

ОСОБА_1 вважає, що у разі повернення на Батьківщину його можуть вбити представники радикального угрупування «Талібан», так як його родина знаходиться у розшуку.

Судом встановлено, що разом із позивачем за наданням міжнародного захисту звернулись його родичі, а саме: батько - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, брат - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, брат - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, брат - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, сестра - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7

За матеріалами особової справи встановлено, що ініціатором виїзду з Афганістану був батько позивача, а сам позивач виїхав на територію України неповнолітньою дитиною у складі родини. Задля перевірки правдоподібності наданої історії переслідування співробітниками міграційної служби із позивачем було проведено дві співбесіди, отримана інформація була зіставлена з твердженнями його батька (особова справа № 2014OD0156).

Проведеним аналізом були виявлені як суттєві розбіжності між анкетою та двома співбесідами із позивачем, так і значні відмінності між твердженнями самого позивача та його батька.

Так, під час проведення анкетування від 09.07.2015 року, ОСОБА_1 повідомив, що його братів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було викрадено представниками радикального угрупування «Талібан» у 2013 році. Під час проведення протоколу співбесіди від 20.07.2015 року позивач зазначив, що на братів було скоєно напад з боку представників радикального угрупування «Талібан». Під час проведення додаткової співбесіди від 26.01.2016 року позивач спочатку зазначив, що викрали лише одного брата, однак потім додав, що викрадень не було, а на них були лише скоєні напади.

Під час першої співбесіди від 20.07.2015 року, ОСОБА_1 розповів, що наприкінці 2013 року, коли він разом з братом ОСОБА_4 повертались додому з футболу, на них намагались скоїти напад невідомі особи. Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, він повідомив, що вказаний випадок стався у 2014 році.

Під час анкетування від 09.07.2015 року та проведенні інтерв'ю від 20.07.2015 року, позивач стверджував, що його старших братів переслідували саме представники радикального угрупування «Талібан». Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач не зміг чітко визначити, хто саме переслідував членів його родини.

Під час анкетування від 09.07.2015 року, позивач повідомив, що його брати працювали в іноземній компанії «Давріч», однак він не зміг пояснити, чим займалась вказана структура. Під час співбесіди від 20.07.2015 року позивач надав інформацію про те, що вказана компанія займалась продажем палива та супутніх матеріалів, перекладач допоміг визначити назву компанії - «Downrange». Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач лише зазначив, що брати працювали з американцями, не надавши будь-яких додаткових пояснень або підтверджень.

Також судом встановлено, що історія ОСОБА_1 суттєво відрізняється від історії переслідування його батька, а тому наявні підстави вважати твердження позивача очевидно необґрунтованими.

Так, під час першої співбесіди від 20.07.2015 року, позивач зазначив, що представники радикального угрупування «Талібан» затримали його батька на дві доби у квітні 2013 року. Під час другої співбесіди від 26.01.2016 року він розповів, що це відбулось влітку 2014 року. Батько позивача, в свою чергу зазначив, що його було викрадено 27.04.2014 року (анкетування від 25.06.2014 року, ОС № 2014ОО0156).

Під час додаткового інтерв'ю від 26.01.2016 року, позивач розповів, що під час полонення талібами його батько не отримав серйозних ушкоджень. В той же час його батько розповів, що зазнав сильних тілесних ушкоджень та наразі має проблеми зі здоров'ям (протоколу співбесіди від 07.10.2015 року, ОС № ).

Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач зазначив, що переїзд родини до м. Хайратон з м. Мазарі-Шаріф стався на початку 2014 року, однак за твердженнями батька, виїзд до Хайратону стався у листопаді 2013 року (протоколу співбесіди від 09.07.2014 року, ОС №).

Під час інтерв'ю від 26.01.2016 року, позивач стверджував, що єдиним інцидентом, пов'язаним особисто із ним був випадок, коли невідомі люди намагались викрасти його та рідного брата ОСОБА_4. В той же час його батько стверджував, що позивач та його брат отримували погрози по телефону (протокол співбесіди від 07.10.2015року).

Відповідно до інтерв'ю від 20.07.2015 року, позивач та члени його родини не зазнавали переслідувань після зміни місця проживання, а саме переїзду до м. Хайратон. З анкетування батька позивача вбачається, що його було викрадено саме у м. Хайратон, після переїзду з м. Мазарі-Щаріф (анкетування від 25.06.2014 року, ОС ).

При цьому, як зазначив представник відповідача, під час співбесід заявник неодноразово плутався у поясненнях під час проведення інтерв'ю, зазначена ситуація спостерігається зі всіма членами його родини, що вказує, з чим погоджується суд, на необґрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 разом з родиною виїхав з країни свого громадянського походження 02.05.2014 року до Узбекистану, де перебували протягом 2 днів, однак за захистом не звертались. В подальшому прибули до Російської Федерації (м. Москва).

На території Російської Федерації позивач з родиною перебував на протязі двох днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що неможливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки згідно зі ст. 29 Закону Російської Федерації «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

При цьому, співробітниками міграційної служби було досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації «Про біженців» від 19.02.1993 року № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» також узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 29.12.2015 року по справі № 815/168/15.

Суд зазначає, що у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач, разом з родиною повинні були звернутись за захистом на території Російської Федерації.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Суд погоджується з доводами відповідача, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Б Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Бангладеш, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань як на теперішній час, так і на момент виїзду позивача з країни своєї громадянської належності, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з родиною з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з Бангладеш, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача з урахуванням того, що він легально виїхав з Афганістану при цьому не мав ніяких зауважень та перешкод при перетині кордону від представників влади Афганістану.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку будь-яких політичних сил в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Бангладеш. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані є безпідставними та не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо його особистого переслідування та переслідування його родини в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 15.03.2016 року № 159-16 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2016 року № 159-16 та зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді О.А. Вовченко

К.О. Танцюра