Справа № 805/550/16-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р. Справа №805/550/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 12 година 15 хвилин

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.

при секретарі судового засідання Проніні Д.С.

за участі

позивача не зявився

представника відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про зобовязання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у звязку з виходом у відставку, -

встановив:

24 лютого 2016 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач), датований 20 лютого 2016 року і надісланий на адресу суду 23 лютого 2016 року, до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі відповідач або ТУ ДСА України в Донецькій області), в якому позивач просив зобовязати відповідача нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у звязку з виходом у відставку в розмірі десяти місячних заробітних плат у сумі 241 164,00 грн.

Фактичні підстави для звернення до суду із вказаним позовом позивач вбачав в наступному.

З 22 вересня 1989 року до 23 листопада 2015 року він обіймав посади судді Усть-Камчатського районного суду Камчатської області та судді Апеляційного суду Донецької області.

30 вересня 2014 року він звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку за віком. На момент подачі цієї заяви стаж роботи позивача на посаді судді становив більш ніж 26 років.

23 листопада 2015 року позивач був відрахований з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку.

16 грудня 2015 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області позивачу поновлена пенсія за віком з 01 червня 2015 року.

Позивач наголошував на тому, що стаж його роботи на посаді судді становив 26 років 1 місяць 28 днів, що давало йому право на відставку та отримання вхідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Згідно з розрахунком від 05 листопада 2014 року вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат мала становити 241 164,00 грн.

Позивач доводив, що вихідна допомога йому не була виплачена.

Посилаючись на ст. 46 Конституції України, позивач стверджував, що право на отримання пенсії за віком та вихідної допомоги гарантоване Основним Законом. Відповідно до приписів ст.ст. 22, 64 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту або обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені.

Позивач доводив, що має право на вихідну допомогу в розмірі 10-ти місячних заробітних плат та належне матеріальне забезпечення, яке не може бути скасовано або обмежено законом.

Позивач стверджував, що право на відставку виникає з моменту, з якого стаж роботи суддею досяг 20-ти років. Ця обставина є єдиною умовою отримання права на відставку. Право на відставку позивач отримав ще задовго до подання заяви про звільнення з посади, а факт подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації цього права.

Згідно з ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вихідна допомога виплачується судді, який має право на відставку, а виплата провадиться після реалізації такого права.

Таким чином, право на отримання вихідної допомоги позивач отримав одночасно з набуттям права на відставку.

Позивач наголошував на тому, що виключення ст. 136 з Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не може відміняти вже набуте ним на той час право на отримання вихідної допомоги.

За висновком позивача, зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині припинення виплати вихідної допомоги стосуються суддів, у яких на момент набраннями ними чинності не виникло право на відставку. На позивача ці зміни не поширюють, оскільки заяву про відставку він подав 30 вересня 2014 року.

З урахуванням наведеного позивач наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с. 3-4).

Про дату, час і місце судового розгляду позивач повідомлений належним чином з дотриманням вимог ст.ст. 33-36 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 49).

Позивач до судового засідання не зявився, 01 квітня 2016 року через відділ діловодства та документообігу суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно вказавши, що наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ТУ ДСА України в Донецькій області позов не визнав, 30 березня 2016 року через відділ діловодства та документообігу суду надав заперечення проти позову, сутність яких полягала у наступному.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Положеннями ст. 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (втратила чинність) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Відповідно до ст. 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідач наголошував на тому, що питання про звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України 12 листопада 2015 року, а в подальшому наказом в.о. голови апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2015 року № 391-к «Про відрахування зі штату судді Котиша О.П.» позивача звільнено з займаної посади.

Відповідач відзначав, що на час звернення позивача із заявою про відставку до Вищої ради юстиції діяла норма ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вказана стаття була виключена із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» згідно з п. 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Крім того, 12 лютого 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28 березня 2015 року, однак цей закон також не передбачає виплату вихідної допомоги судді у звязку з відставкою.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Цією ж статтею на голову суду покладено обовязок видавати на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ, що прямо вказує на відношення вказаного повноваження до категорії адміністративних повноважень голови суду.

Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обовязки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обовязок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням повязаних з цим відповідних виплат.

Наказ в.о. голови апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2015 року № 391-к «Про відрахування зі штату ОСОБА_1П.» не містить зобовязання здійснити виплату позивачу, який звільнений у звязку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

За висновком відповідача, посилання позивача на порушення його прав внаслідок невиплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних плат за останньою посадою, є не обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Відповідно до п. 3.2. рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання своїх професійних обовязків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки останні є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, повязаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У звязку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як обєкт оподаткування, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 67 Конституції України.

Крім того, ч. ч. 1, 6 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України. Територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють свою діяльність відповідно до положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України.

П. 3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, затвердженого Головою Державної судової адміністрації України 25 вересня 2015 року, передбачено, що основним завданням ТУ ДСА України в Донецькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Донецької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Донецької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Ч. 3 ст. 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Фінансування апеляційного суду Донецької області у 2014 та 2015 роках здійснювалося відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік». Додатками 8 до цих Законів фінансування апеляційного суду Донецької області визначено за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501030 «Здійснення правосуддя апеляційними загальними судами», яка діє окремо для фінансування системи апеляційних загальних судів.

Відповідно до ч. 8 ст. 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в апаратах судів загальної юрисдикції можуть створюватися управління, відділи, що здійснюють свої функції на підставі положень, які затверджуються керівником апарату відповідного суду.

Так, у апеляційному суді Донецької області утворено та діє відділ планово-фінансової діяльності, обліку та звітності, який забезпечує нарахування та виплату заробітної плати працівникам суду.

Таким чином фінансування апеляційного суду Донецької області здійснюється за рахунок Державного бюджету України на підставі Закону України про державний бюджет України на відповідний рік, а нарахування та виплата заробітної плати його працівникам здійснюється спеціально утвореним відділом вказаного суду.

Враховуючи вищевикладене, ТУ ДСА України в Донецькій області вважало, що позов є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 34-37).

Про дату, час і місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином з дотриманням вимог ст.ст. 33-36 КАС України, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 48).

Відповідач явку свого представника до судового засідання не забезпечив, одночасно з поданням заперечень проти позову, просив розглянути справу за відсутності його представника.

На підставі положень ч. 4 ст. 122 КАС України справа розглянута за відсутності позивача та представника відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС Україні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

Зясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії ВК 802870, виданого Ворошиловським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області 05 травня 2011 року (а.с. 5-7).

Постановою Верховної Ради України від 09 липня 2003 року № 1072-IV «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрано на посаду судді апеляційного суду Донецької області безстроково (а.с. 23-25).

30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення з посади судді апеляційного суду Донецької області у відставку, про що свідчать опис вкладення до цінного листа та фіскальний чек від 30 вересня 2014 року (а.с. 17).

Листом від 01 березня 2016 року № 2963/0/9-16 Вища рада юстиції повідомила, що заява позивача про звільнення з посади судді апеляційного суду Донецької області у відставку від 30 вересня 2014 року із долученими до неї документами надійшла до Вищої ради юстиції 06 жовтня 2014 року та зареєстрована за вхідним № 383/0/6-14 (а.с. 16).

15 липня 2015 року, розглянувши заяву і додані матеріали про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Донецької області та висновок секції, Вища рада юстиції прийняла рішення № 190/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Донецької області у звязку з подання заяви про відставку».

Рішення Вищої ради юстиції мотивовано тим, що ОСОБА_1 з травня 1993 року до липня 2015 року обіймав посаду судді апеляційного суду Донецької області, Верховною Радою України 09 липня 2003 року обраний безстроково суддею цього суду.

06 жовтня 2014 року до Вищої ради юстиції надійшла заява ОСОБА_1 від 30 вересня 2014 року про звільнення у відставку. Суддя має достатній для відставки стаж, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі викладеного Вища рада юстиції, керуючись пунктом 9 частини пятої статті 126, статтею 131 Конституції України, статтями 27, 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції», вирішила внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Донецької області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с. 31).

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнений з посади судді апеляційного суду Донецької області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с. 26-30).

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на 23 листопада 2015 року стаж роботи ОСОБА_1 становив 26 років 01 місяць 28 днів, в тому числі робота на посаді судді Усть-Камчатського районного народного суду Камчатської області з 22 вересня 1989 року до 30 квітня 1993 року (03 роки 07 місяців 08 днів) та робота на посаді судді апеляційного суду Донецької області з 03 травня 1993 року до 23 листопада 2015 року (22 роки 06 місяців 20 днів) (а.с. 11).

Як свідчить розрахунок вихідної допомоги судді апеляційного суду Донецької області Котиша О.П. від 05 листопада 2014 року № 43/14-вих, вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат становить 24 116,40 грн. х 10 = 241 164,00 грн. Розрахунок здійснений виходячи з розміру суддівської винагороди за жовтень 2014 року, який становив 24 116,40 грн., в тому числі оклад 13 398,00 грн., доплата до посадового окладу за вислугу років 80% - 10 718,40 грн. (а.с. 9).

23 листопада 2015 року на підставі заяви ОСОБА_1 та постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII відповідно до вимог ст.ст. 29, 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в.о. голови апеляційного суду Донецької області виданий наказ за № 391к «Про відрахування зі штату суду судді Котиша О.П.» (а.с. 12).

Відповідно до пункту 1 цього наказу суддю Котиша О.П. відраховано зі штату апеляційного суду Донецької області 23 листопада 2015 року у звязку із поданням заяви про відставку.

Докази нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку суду не надані.

Подані позивачем письмові докази, а саме довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24 листопада 2015 року № 16106/15/А (а.с. 13), подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24 листопада 2015 року (а.с. 14), рішення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 15 грудня 2015 року № 5412/7032 про відмову в переведенні з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці (а.с. 15), заперечення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 19 січня 2016 року № 1230/11 (а.с. 20) суд не приймає до розгляду як такі, що не стосуються предмету доказування у справі.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно з ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 01 травня 2014 року, яка була чинною на момент звернення позивача до Вищої ради юстиції із заявою про відставку), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 01 травня 2014 року) заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Згідно з ч. 4 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 01 травня 2014 року) суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

На час подання позивачем заяви про відставку розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, було регламентовано ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 01 травня 2014 року).

Ч. 6 ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 01 травня 2014 року) було передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

На час прийняття Верховною Радою України постанови «Про звільнення суддів» від 12 листопада 2015 року № 788-VIII розгляд питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, були регламентовані положеннями ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 07 листопада 2015 року).

Ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції від 07 листопада 2015 року) було визначено, що повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Таким чином, повноваження ОСОБА_1 як судді припинені з 12 листопада 2015 року, тобто з дня прийняття Верховною Радою України відповідної постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Первинною редакцією ч. 1 вказаної статті було передбачено: «Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою».

В подальшому ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI існувала у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02 грудня 2010 року № 2756-VI, яким із первинної редакції ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено слово «неоподатковувана».

Положення ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами визнані такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), рішенням Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі № 1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

27 березня 2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України».

Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VII офіційно оприлюднений у газеті «Голос України» від 31 березня 2014 року № 60-61.

На підставі пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ виключена ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Відповідно до п. 2 розділу IV Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ зміни, передбачені пп. 1 п. 28 розділу ІІ цього Закону набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ в частині виключення ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI Конституційним Судом України не приймалося.

Таким чином, з 01 квітня 2014 року Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, у звязку з виключенням ст. 136 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові та службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

В абз. 1-2 п. 2 мотивувальної частини рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (тобто станом на 12 листопада 2015 року).

Таким чином, вимоги позивача про зобовязання нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI була виключена, а інші законодавчі акти такої виплати не передбачали.

Крім того, законодавство, чинне на день подання ОСОБА_1 заяви про відставку (30 вересня 2014 року), також не передбачало виплату спірної вихідної допомоги.

З приводу доводів позивача про те, що право на відставку виникає з моменту, з якого стаж роботи суддею досяг двадцяти років, і це право він набув задовго до подання заяви про звільнення з посади, суд зазначає наступне.

Дійсно, субєктивне право на відставку позивач набув пропрацювавши на посаді судді впродовж 20 років. Разом з цим сама сутність права полягає у можливості особи вільно обирати вид та міру дозволеної поведінки.

Одразу після виникнення права на відставку позивач це право не реалізував, продовживши працювати на посаді судді апеляційного суду Донецької області.

Законодавство, чинне на момент реалізації позивачем його субєктивного права на відставку, яке має застосовуватись, виходячи з положень ч. 1 ст. 58 Конституції України, права та отримання ним вихідної допомоги не передбачало.

Стосовно посилання позивача на положення ст.ст. 22, 46, 64 Конституції України суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з приписами ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В даному випадку відсутнє порушення ст.ст. 22, 46, 64 Конституції України, оскільки згідно з правовою позицією, висловленою Конституційним Судом України в абз. 6 п. 3.2. мотивувальної частини рішення від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами ч. 67 Основного Закону України.

Крім того, в постанові від 15 березня 2016 року у справі № 21-5825а15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що втрата заявником права на отримання при виході у відставку вихідної допомоги є наслідком змін у законодавстві.

Суд також відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно з ч. 3 ст. 11 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 адресував ТУ ДСА України в Донецькій області.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Будь-яких протиправних рішень, дій чи бездіяльності по відношенню до позивача ТУ ДСА України в Донецькій області не приймало, не вчиняло та не допускало.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області про зобовязання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у звязку з виходом у відставку відмовити повністю.

2. Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частина проголошені у судовому засіданні 12 травня 2016 року.

3. Повний текст постанови виготовлений 17 травня 2016 року.

4. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

5. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

6. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кравченко Т.О.