Справа № 826/26184/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2016 року № 826/26184/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі по тексту - відповідач, МОЗ України), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України від 05.06.2015 року № 4- кд «Про оголошення догани ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3» в частині оголошення догани завідувачу сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги ОСОБА_1;

- визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України від 29.10.2015 року № 467- к «Про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 30 жовтня 2015 року;

- стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2015 року по день поновлення на роботі з урахуванням виплачених сум;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середньої заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її безпідставно та з порушенням встановленого порядку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Крім того, звільнення позивача у зв'язку зі скороченням відбулось з порушенням норм трудового законодавства, порядку звільнення, позаяк у відповідача відбулось не скорочення, а збільшення штату, позивачу було запропоновано лише одну вакантну посаду, яка є тимчасовою та не відповідала освіті, кваліфікації та досвіду роботи позивача, не було отримано згоди профспілкового органу. Крім того, Кодекс законів про працю України взагалі не містить такої підстави звільнення як скорочення посади, про що зазначено в наказі про звільнення.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Зокрема зазначав, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану відповідно до норм законодавства. Звільнення позивача також проведено згідно норм Кодексу законів про працю України.

Представником позивача у судовому засіданні 7 квітня 2016 року подано заяву про розгляд справи у письмовому провадженні, про що не заперечував й представник відповідача, з огляду на що та відповідно до частини четвертої статті 122 суд ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 перебувала на публічній (державній) службі в Міністерстві охорони здоров'я України (далі - МОЗ України) з 2007 року по 29 жовтня 2015 року.

З 07 листопада 2014 року призначена на посаду завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги.

Наказом МОЗ України від 05.06 2015 року № 4- кд «Про оголошення догани ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3» позивачу, зокрема, відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про державну службу», статті 147 Кодексу законів про працю України оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов'язків.

Підставою для видання вказаного наказу слугувало окреме доручення заступника Міністра охорони здоров'я І.Перегінця № 40 від 28.05.2015, адресоване ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо надання пояснень до 16:00 28.05.2015 щодо підготовки висновків за результатами клініко-експертної оцінки якості та обсягів наданої медичної допомоги громадянам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за його підписом за результатами засідань, на яких він не був присутній.

29.05.2015 працівниками відповідача складено акт про те, що станом на 16 годину 45 хвилин 29.05.2015 ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було надано пояснень на виконання зазначеного вище окремого доручення.

Заступником Міністра І.Перегінцем на ім'я Міністра охорони здоров'я України О.Квіташвілі підготовлено доповідну записку без дати з пропозицією притягнути вказаних працівників до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за ненадання пояснень на його окреме доручення.

З вказаним наказом позивача ознайомлено лише 28.10.2015 року, що відповідачем не спростовано. Крім того, як визнається сторонами, 29.05.2015 позивач перебувала у відпустці, що підтверджується і наказом відповідача від 22.05.2015 № 258-кв, а з 01.06.2015 по 27.10.2015 у відпустці та стані тимчасової непрацездатності.

Статтею 14 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця, або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Зі змісту частини 2 статті 14 Закону № 3723-ХІІ вбачається, що дисциплінарні стягнення можуть застосовуватись як ті, що визначені КЗпП України, так і спеціальні, передбачені у цій статті (попередження про неповну службову відповідність, затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, додержуватися трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно зі статтями 139, 140, 142 КЗпП України порушення трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків.

Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому закон вимагає, щоб факт такого порушення належним чином був зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень.

При притягненні працівника до дисциплінарної відповідальності керівник повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього обов'язків.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, дисциплінарне стягнення у вигляді догани застосовано до позивача за ненадання пояснень на окреме доручення заступника Міністра від 28.05.2015.

При цьому, жодних належних доказів про доведення до позивача окремого доручення заступника Міністра охорони здоров'я України І.Перегінця № 40 від 28.05.2015 про надання пояснень відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, всупереч вимогам частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не надано, як і не спростовано тверджень позивача про неознайомлення останньої в установленому порядку з вказаним дорученням 28.05.2015 під час перебування її на роботі.

Посилання відповідача у письмових запереченнях на позов на усне повідомлення начальника відділу з питань якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 про ознайомлення позивача з вказаним окремим дорученням, судом до уваги не береться з огляду на наступне.

Згідно частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем не надано суду жодних належних доказів, які б свідчили про ознайомлення ОСОБА_1 з окремим дорученням заступника Міністра охорони здоров'я І.Перегінця № 40 від 28.05.2015.

Так, вказане окреме доручення не містить підпису позивача про ознайомлення, не надано відповідачем жодних інших документів, які б підтверджували доведення вказаного доручення до відома позивача, зокрема, реєстраційно-контрольної картки, ведення якої визначено Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. N 1242. А також враховуючи, що таке окреме доручення містить як дату його виконання, так і час, до якого воно мало бути виконаним.

Крім того, не надано відповідачем й жодних доказів про врахування останнім при винесенні наказу від 05.06.2015 року № 4-кд «Про оголошення догани ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3» ступеню тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяної нею шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу ОСОБА_1

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про протиправність наказу МОЗ України від 05.06.2015 року № 4-кд «Про оголошення догани ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3» в частині оголошення догани ОСОБА_1, завідувачу сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги, та необхідність скасування вказаного наказу у даній частині й, відповідно, про задоволення позову у цій частині.

У частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу МОЗ України від 29.10.2015 року № 467- к «Про звільнення ОСОБА_1», суд приходить до наступних висновків.

Згідно наявного в матеріалах справи штатного розпису відповідача на 2015 рік, затвердженого заступником Міністра-керівником апарату ОСОБА_13 11.02.2015 року, кількість штатних посад Міністерства охорони здоров'я України становила 249 одиниць, у тому числі, Відділ з питань якості надання медичної допомоги (9 посад), до складу якого входив сектор державного контролю ліцензування медичної практики (3 посади), на посаді завідувача якого працювала ОСОБА_1

Наказом МОЗ України від 28.04.2015 № 115-к на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» і від 11.02.2015 року №50 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року № 85», у зв'язку з виробничою необхідністю внесено зміни до структури Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, затвердженої наказом МОЗ України від 02.04.2015 № 92-к «Про затвердження структури МОЗ України на 2015 рік», виклавши її у новій редакції.

Також вказаним наказом доручено управлінню бухгалтерського обліку забезпечити внесення відповідних змін до штатного розпису МОЗ України.

Відповідно до затвердженої вищенаведеним наказом структури МОЗ України кількість штатних посад становила 260 одиниць та у вказаній структурі відсутній Відділ з питань якості надання медичної допомоги, проте створено Управління ліцензування та якості медичної допомоги (13 посад), до складу якого входить відділ ліцензування сертифікації та акредитації (7 посад) та відділ контролю якості медичної допомоги (5 посад).

Наказом МОЗ України від 28.05.2015 № 147-к «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 28.04.2015 № 115-к» на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» і від 11.02.2015 року №50 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85», у зв'язку з виробничою необхідністю внесено зміни до структури Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, затвердженої наказом МОЗ України від 28.04.2015 № 115-к, виклавши її у новій редакції.

Також вказаним наказом доручено управлінню бухгалтерського обліку забезпечити внесення відповідних змін до штатного розпису МОЗ України.

Відповідно до затвердженої вищенаведеним наказом структури МОЗ України, та затвердженого Міністром охорони здоров'я України 29.05.2015 року штатного розпису Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, кількість штатних посад становила 260 одиниць та у вказаній структурі та штатному розписі відсутній Відділ з питань якості надання медичної допомоги, проте створено Управління ліцензування та якості медичної допомоги (13 посад), до складу якого входить відділ ліцензування сертифікації та акредитації (7 посад) та відділ контролю якості медичної допомоги (5 посад).

Рекомендованим листом від 03.07.2015 року позивача було попереджено про можливе наступне вивільнення у зв'язку із зміною організаційної структури та штатного розпису, скороченням штатної чисельності працівників Міністерства охорони здоров'я України, що не заперечується сторонами.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 29.05.2015 перебувала у відпустці, що підтверджується і наказом відповідача від 22.05.2015 № 258-кв, а з 01.06.2015 по 27.10.2015 у стані тимчасової непрацездатності та відпустці.

28.10.2015 року позивачу запропоновано обійняти посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення (до моменту прибуття з військової служби ОСОБА_14), від якої ОСОБА_1 відмовилась, оскільки вона тимчасова, не відповідає її освіті, кваліфікації та досвіду роботи, при наявності в МОЗ України великої кількості інших вакантних посад, про що власноручно зазначила на пропозиції до попередження від 02.07.2015 року).

Наказом МОЗ України від 29.10.2015 року №467-к «Про звільнення ОСОБА_1», відповідно до затвердженої структури та штатного розпису Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, уведених у дію наказом МОЗ України від 28.05.2015 № 147-к, позивача звільнено з посади завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 29 жовтня 2015 року у зв'язку із скороченням посади, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вирішуючи спір у даній частині позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 статті 49-2 КЗпП України).

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч. 5 статті 49-2 КЗпП України).

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 Постанови Пленуму).

Згідно абзацу першого пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як вбачається з наказу МОЗ України від 29.10.2015 року № 467-к «Про звільнення ОСОБА_1», позивача звільнено з посади завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 29 жовтня 2015 року у зв'язку із скороченням посади, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд звертає увагу відповідача, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України не містить такої підстави звільнення, як скорочення посади.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», на яку посилався відповідач при затвердженні структури МОЗ України у наказі від 28.05.2015 № 147-к, ліквідовано Державну службу з питань протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та інших соціально небезпечних захворювань, поклавши її функції на Міністерство охорони здоров'я (пункт 2); покладено на Міністерство охорони здоров'я функції із забезпечення формування державної політики з питань обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, координації діяльності органів виконавчої влади із зазначених питань (пункт 3 у редакції постанови КМУ станом на 28.05.2015).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №50 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року № 85», на яку також посилався відповідач при затверджені структури МОЗ України у наказі від 28.05.2015 №147-к, внесено у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. N85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів" такі зміни: у позиції "МОЗ" цифри "249" і "247" замінити відповідно цифрами "260" і "258".

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці у зв'язку з покладенням на МОЗ України додаткових функцій.

При цьому, гранична чисельність МОЗ України була збільшена з 249 штатних одиниць до 260 штатних одиниць.

Таким чином, відповідачем не надано суду жодних доказів скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що пропозицію обійняти посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 було запропоновано лише 28 жовтня 2015 року, тобто з порушенням вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

При цьому посада, яка була запропонована ОСОБА_1, не може вважатися вакантною, оскільки у самій пропозиції відповідача від 28.10.2015 обійняти посаду завідувача Сектору матеріально-технічного забезпечення зазначено: «До моменту прибуття з військової служби ОСОБА_14».

Так, згідно частин третьої - четвертої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Як уже зазначалось, відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 4 серпня 2010 року та постановах від 10 березня 2015 року № 21-52а15, від 19 травня 2015 року № 21-107а15.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тесту - КАС України) рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, рішення Верховного Суду України є обов'язковими не тільки для судів, а й для суб'єктів владних повноважень, яким у даному випадку є відповідач та який, стверджуючи про дотримання вимог Кодексу законів про працю України при звільненні позивача, не надав суду, в тому числі на його вимогу, жодних доказів, які б свідчили про пропонування ОСОБА_1 інших вакантних посад.

При цьому, суд акцентує увагу на збільшенні граничної чисельності МОЗ України з 249 штатних одиниць до 260 штатних одиниць та наявності у позивача спеціальностей: державного управління, правознавства та лікувальної справи й кваліфікації юриста, лікаря.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність Міністерством охорони здоров'я України правомірності своїх дій під час звільнення ОСОБА_1, з огляду на що позовні вимоги позивача у частині визнання протиправним та скасування наказу МОЗ України від 29.10.2015 № 467-к «Про звільнення ОСОБА_1» визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу, що у наказі МОЗ України від 29.10.2015 № 467-к «Про звільнення ОСОБА_1» відповідач посилається на затверджену структуру та штатний розпис Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, уведених в дію наказом МОЗ України від 28.05.2015 №147-к.

Проте, як уже зазначалося, наказом МОЗ України від 28.05.2015 №147-к «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 28.04.2015 №115-к унесено зміни до структури Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік, затвердженої наказом МОЗ України від 28.04.2015 №115-к, виклавши її у новій редакції.

Також вказаним наказом доручено управлінню бухгалтерського обліку забезпечити внесення відповідних змін до штатного розпису МОЗ України.

Жодного розпорядчого документа про затвердження штатного розпису на підставі наказу МОЗ України від 28.05.2015 №147-к суду не надано й вказаний наказ взагалі не містить дати введення в дію ні структури, ні штатного розпису МОЗ України.

Більше того, як також уже зазначалось, 29 травня 2015 року Міністром охорони здоров'я України затверджено штатний розпис Міністерства охорони здоров'я України на 2015 рік.

Разом з тим, відповідно до пункту 13 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 467/2011, структуру апарату МОЗ України та положення про його структурні підрозділи затверджує Міністр. Штатний розпис і кошторис МОЗ України затверджує заступник Міністра - керівник апарату за погодженням з Міністерством фінансів України.

І згідно пункту 12 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. N 267, структура апарату МОЗ затверджується Міністром. Штатний розпис та кошторис МОЗ затверджуються заступником Міністра - керівником апарату за погодженням з Мінфіном.

Таким чином, у Міністра охорони здоров'я України були відсутні повноваження на затвердження 29 травня 2015 року штатного розпису Міністерства охорони здоров'я України.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення її на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 30 жовтня 2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи наведене та встановлені обставини справи, ОСОБА_1 підлягає поновленню на попередній роботі на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 30 жовтня 2015 року.

При цьому суд керується позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Крім того, як уже зазначалося вище, саме до повноважень відповідача належить затвердження структури апарату МОЗ України та штатного розпису, й, відповідно, внесення змін до них, зокрема і при виконанні рішення суду про поновлення на роботі.

В частині позовних вимог про стягнення з Міністерства охорони здоров'я України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2015 року по день поновлення на роботі, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач з 01.06.2015 по 27.10.2015 перебувала у відпустці та стані тимчасової непрацездатності.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно абзацу четвертого пункту 2 Порядку № 100 якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до цього абзацу в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як зазначалось вище, позивач не працювала протягом червня-вересня 2015 року жодного робочого дня.

Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача повинен проводитись, виходячи з місячного посадового окладу ОСОБА_1, який згідно штатного розпису та довідки відповідача від 23.02.2016 № 19 становить 2095,00 грн.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у травні 2015 року (місяці, у якому працювала ОСОБА_1.) становила 18 робочих днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 116,39 грн. (2095,00 грн./18 робочих днів=116,39 грн.).

Згідно наведеного вище листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів у 2015 році становила: у листопаді - 21; у грудні - 23.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів у 2016 році становила: у січні - 19; у лютому - 21; у березні - 22; у квітні - 21.

Вимушений прогул позивача з 30.10.2015 (наступний день за днем звільнення) по 20.05.2016 (дата ухвалення судом рішення) становить: у жовтні 2015 року - 1 день (30 жовтня 2015 року); у листопаді 2015 року з 01.11. по 30.11.2015 - 21 день; у грудні 2015 року з 01.12. по 31.12.2015 - 23 дні; у січні 2016 року з 01.01. по 31.01.2016 - 19 днів; у лютому 2016 року з 01.02. по 29.02.2016 - 21 день; у березні 2016 року з 01.03. по 31.03.2016 - 22 дні; у квітні 2016 року з 01.04. по 30.04.2016 - 21 день; у травні 2016 року з 01.05. по 25.05.2016 - 15 днів (01, 02, 03 та 09 травня 2016 року - святкові та неробочі дні). Загальна кількість днів вимушеного прогулу - 143 дні (1+21+23+19+21+22+21+15=143).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу дорівнює 16643,77 грн. (143 днів вимушеного прогулу * 116,39 грн. середньоденна заробітна плата = 16294,60 грн.), який з вирахуванням податків та обов'язкових платежів підлягає стягненню з відповідача.

За таких обставин, позовна вимога про стягнення з Міністерства охорони здоров'я України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2015 року по день поновлення на роботі підлягає задоволенню в частині стягнення 16643,77 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.10.2015 по 25.05.2016, за виключенням податків та обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню з суми 16643,77 грн.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак постанова суду в частині поновлення позивача на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно негайному виконанню підлягає постанова суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що дорівнює місячному посадовому окладу ОСОБА_1 та становить 2095,00 грн. за виключенням податків та обов'язкових платежів.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Позивачем у позовній заяві не вказано, в чому саме полягає завдання їй моральної шкоди, при цьому, наведене не підтверджене жодними належними доказами, як і не доведено завдання шкоди психічному чи фізичному стану позивача, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено суду правомірність прийнятого оскаржуваного наказу.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 69-71, 94, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України від 05.06.2015 року № 4-кд «Про оголошення догани ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3» в частині оголошення догани завідувачу сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров'я України від 29.10.2015 № 467-к «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України з 30 жовтня 2015 року.

Стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2015 року по 25 травня 2016 року в розмірі 16643,77 грн. (шістнадцять тисяч шістсот сорок три грн. 77 коп.).

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю ліцензування медичної практики Відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 2095,00 грн. (дві тисячі дев'яносто п'ять грн. 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.