Справа № 22-а-449/11
Суддя: Лівінський І. В.
Дата ухвалення: 2011-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №22-а-449/11 20.01.2011
Справа № 22-а-449/11 Головуючий першої інстанції: Тустановський А.О.
Категорія: 70 Суддя - доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі Поліщук Ю.В.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження в м. Миколаєві адміністративну справу

апеляційною скаргою

управління Пенсійного фонду України в Веселинівському районі Миколаївської області (далі - УПФ) на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2010 р. за позовом прокурора Веселинівського районного суду Миколаївської області в інтересах ОСОБА_2 до УПФ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

В травні 2010 р. прокурор звернувся до суду з позовом до УПФ, посилаючись на протиправну бездіяльність щодо неперерахування ОСОБА_2 як особі, яка має правовий статус «дитини війни», доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 р. «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон від 18 листопада 2004 р.), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, просив стягнути з відповідача заборговані виплати відповідно до закону за 2006 - 2009 рік в сумі 5065 грн. 10 коп.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2010 р. позов задоволено частково.

Постановлено зобов'язати УПФ провести перерахунок та виплату щомісячного підвищення до пенсії позивачу в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. за період з 9 липня 2007 р. по 31 грудня 2007 р. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким визначено статус дитини війни.

Положеннями ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Однак, згідно з пунктом 17 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік», дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2006 р.

До того ж, Законом України від 19 січня 2006 р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» із положень Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» виключено пункт 17 ст. 77 вказаного вище Закону, а новою редакцією ст. 110 цього ж Закону встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., запроваджуються у 2006 р. поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Між тим, Кабінетом Міністрів України протягом 2006 р. не приймалося рішення на виконання вимог ст. 110 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Отже, пільги для дітей війни, передбачені ст.6 Закону від 18 листопада 2004 р., безпосередньо у 2006 році запроваджено не було.

Тому вимоги позову про перерахування підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком в 2006 р. задоволенню не підлягають.

В свою чергу, пунктом 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2007 р. із урахуванням ст. 111 названого вище Закону.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними) положення пункту 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. « Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 р. дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. із урахуванням ст. 111 цього ж Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, в межах позовних вимог право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., мають діти війни з 9 липня 2007 р. по 31 грудня 2007 р.

Суд першої інстанції, який розглядав справу за правилами адміністративного судочинства, чинного на час ухвалення рішення, повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку наявним доказам, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про те, що УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, повинен був діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. і здійснити відповідні перерахування позивачу за 2007 р. Однак, УПФ у порушення зазначених положень цього Закону таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Постанову суду в частині відмови щодо покладення обов'язку на УПФ виплачувати підвищення мінімальної пенсії за віком за період 2008- 2009 р. позивач не оскаржував.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не приймаються до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обов'язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і тому судом не розглядалися.

Безпідставними є також посилання відповідача па можливість нецільового використання коштів УПФ, оскільки суди не ухвалювали рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

З огляду на викладене судова колегія вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 200, 206 КАС України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Веселинівському районі Миколаївської області відхилити, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2010 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: