Справа № 818/432/16
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 р. Справа №818/432/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соколова В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Заіченко А.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи - Сокур Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/432/16 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Сумської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України про визнання протиправним рішення та стягнення вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Сумської області (далі по тексту - відповідач), треті особи: Державна казначейська служба України (далі по тексту - ДКС України), Державна судова адміністрація України (далі по тексту - ДСА України), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним рішення голови Апеляційного суду Сумської області про невиплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Апеляційного суду Сумської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 272 844,00 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 12.04.1976 по 24.11.2015 працював суддею спочатку Роменського районного суду, а потім Апеляційного суду Сумської області. Звільнений з посади судді наказом голови Апеляційного суду Сумської області від 24.11.2015, виданого на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015, у зв'язку із виходом у відставку. 09.03.2016 позивачем на ім'я голови Апеляційного суду Сумської області подано заяву про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат на підставі ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року). Однак, листом від 16.03.2016 йому було відмовлено у виплаті вихідної допомоги із посиланням на те, що Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» виключено ст. 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою передбачалось виплату вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку. Позивач вважає, що таке рішення є незаконним, оскільки гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних.

Крім того, станом на травень 1996 року стаж позивача на посаді судді складав понад 20 років і з цього часу він набув право на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку. Продовжуючи працювати на посаді судді в наступні роки, на думку позивача, він мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою у ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла до 27.03.2014) вихідну допомогу при виході у відставку як один із елементів гарантії незалежності суддів.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у письмових запереченнях проти позову заперечував, просив справу розглядати без його участі (а.с.19-20) та зазначив, що відмовляючи в задоволенні вимог судді ОСОБА_1 про виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат, діяв у спосіб, передбачений законом, яким на час звільнення судді з посади не була передбачена виплата вихідної допомоги і у апеляційного суду не було жодних правових підстав для її виплати.

Представник третьої особи - ДСА України, у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.24-28) та зазначила, що наказ голови апеляційного суду Сумської області від 24.11.2015 року №98-ОС "Про звільнення з посади судді та відрахування зі штату суду ОСОБА_1." не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Даний розпорядчий документ являється юридичним фактом, що слугує підставою для здійснення/не здійснення виплат розпорядником коштів.

Щодо посилання позивача на порушення його прав і свобод, які виникли у зв'язку з невиплатою йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, є не обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Представник третьої особи - ДКС України, у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши позивача та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 12.04.1976 був обраний на посаду судді Роменського районного суду Сумської області, а з 27.04.1977 був призначений суддею Сумського обласного суду (у подальшому - апеляційний суд Сумської області) (а.с.38-41).

24.11.2015 наказом голови апеляційного суду Сумської області №98-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади судді і відраховано зі штату суддів на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015, у зв'язку із виходом у відставку (а.с.10).

09.03.2016 позивач звернувся до апеляційного суду Сумської області щодо нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на підставі ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла до 27.03.2014).

16.03.2016 головою апеляційного суду Сумської області надано лист-відповідь №2401/16 про те, що відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192) виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не передбачена (а.с.8).

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року була виключена стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Зі змісту статті 126 Конституції випливає, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, вихідна допомога тощо), що відповідає його статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 неодноразово роз'яснював норми Конституції України щодо неконституційності положень, які зменшують (звужують) досягнутий рівень матеріальної незалежності суддів.

Так, у рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України розтлумачив зміст статті 126 Конституції України та виданих на її підставі законів і зазначив, що їх треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення (абзац шостий пункту 8 мотивувальної частини Рішення).

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних.

Крім того, незалежність судді забезпечується, серед іншого, належним його матеріальним та соціальним забезпеченням, що передбачено міжнародними стандартами у сфері судочинства.

Зокрема, положенням Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон "Про статус суддів" визначено: рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (пункт 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їх рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Зазначені міжнародні стандарти знайшли своє відображення в рішеннях Конституційного Суду України.

Зокрема, у рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України встановив: «Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами, зокрема Законом України «Про статус суддів», що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом» (абзаци третій, четвертий, п'ятий, дев'ятий пункту 7, абзац п'ятий пункту 8 мотивувальної частини Рішення).

Суд також зазначає наступне.

Починаючи з 1992 року - з часу прийняття Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XI1 держава Україна понад 20 років на конституційному (пп. 2, 9 ч. 5 статті 126 Основного закону України) та законодавчому (стаття 43 Закону України №2862-X1I, статті 136, п. З ч. 2 ст. 140 Закону України № 2453-УІ) рівнях гарантувала достатній рівень соціального забезпечення суддів та, зокрема, право кожного судді за умови наявності стажу на посаді судді не менш 20 років на відставку та на отримання при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку судді за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді, але не менше шестимісячного заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на травень 1996 року стаж ОСОБА_1 на посаді судді складав понад 20 років і з цього часу позивач набув право на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку.

Продовжуючи працювати на посаді судді в наступні роки, позивач мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, адже, вносячи певні зміни в статтю 136 Закону № 2453- У1 щодо розміру цієї виплати законодавець лише Законом № 1166-VII від 27 березня 2014 року виключив цю норму, яка існувала в українському праві понад 20 років, позбавивши суддів раніше задекларованої державою гарантії на отримання вихідної допомоги.

Таким чином, позивач мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою у статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла до 27 березня 2014 року) вихідну допомогу як одного із елементів гарантії незалежності суддів.

Необхідність дотримання і забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (далі Конвенція) велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

За практикою ЄСПЛ принцип правової визначеності є складовою частиною верховенства права.

В широкому сенсі в основі принципу правової визначеності лежить ідея передбачуваності (очікуваності) суб'єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним принципам.

Таким чином стійкість (стабільність) нормативних орієнтирів має значення для створення чітких, зрозумілих та довготривалих правил поведінки.

Діючи за такими правилами особа повинна мати впевненість в реалізації цих норм у життя і повинна бути реально захищеною від негативних наслідків.

Відповідні стандарти правозастосування визначаються Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини.

В більшості випадків ЄСПЛ розглядає поняття "законні очікування" як елемент верховенства права й елемент "юридичної визначеності" та як об'єкт захисту, в тому числі, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності.

Зокрема, у справах «Пайн Белі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до працездатного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v Belium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31) (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

Таким чином, легітимність очікувань поєднує як елемент їх законності, так і елемент їх стабільності, тобто зумовлену законом правомірність сподівань суб'єктів суспільних відносин на реалізацію проголошених норм.

Відтак, легітимні очікування суб'єктів суспільних відносин повинні захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлений відповідний правовий режим (зокрема власності) чи певних правил поведінки.

Зазначене виплаває також із конституційної норми частини другої статті 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачає Конституція та закони України.

Відповідно до вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати що має, принаймні, законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v/Germany).

За практикою ЄСПЛ критеріями обґрунтованості втручання держави у конвенційне право особи є, зокрема, наявність легітимної мети з урахуванням суспільних інтересів; пропорційність такого втручання та наявність справедливого балансу між вимогами відносно загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини; відповідність такого втручання критерію правової визначеності або законності.

Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мав всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту, у свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Іншими словами, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особу прямо не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Отже, очікувана вихідна допомога, що була гарантована державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року), відповідно до практики ЄСПЛ є правомірними «законними» очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини й громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституційний Суд України у рішеннях №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року, №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року, № 3-рп/2013 від 3 червня 2013 року наголошував, що не допускається звуження чи обмеження прав і свобод, інакше ніж у випадках, прямо передбачених Основним Законом України.

З огляду на тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача, як судді, під час дії цієї норми закону, та повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив свідчить про невідповідність такого втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і набутими відповідно до закону правами особи.

Зазначене вище дає підстави для висновку, що підпунктом першим пункту 28 Розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - тобто норму про виплату вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, порушуються гарантії незалежності суддів у частині належного матеріального забезпечення державою рівня матеріальної незалежності суддів.

Таким чином, виходячи із вищезазначених положень, зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічної правової позиції при розгляді адміністративних спорів додержується і Верховний Суд України, рішення якого є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідний нормативно-правовий акт про що свідчить, зокрема, постанова Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України №21-472а15 від 9 червня 2015 року.

З огляду на викладені вище обставини, рішення Апеляційного суду Сумської області, викладене у листі №2401/16 від 16.03.2016 є протиправним.

Вимога позивача про стягнення з Апеляційного суду Сумської області на його користь вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат є необхідною дією для відновлення порушеного права.

Так, згідно з довідкою Апеляційного Сумської області (а.с.9) розмір суддівської винагороди судді Апеляційного суду Сумської області на день звільнення ОСОБА_1 (24.11.2015) складається з посадового окладу - 15158 грн. та вислуги років - 12126,40 грн. на місяць, отже вихідна допомога складає: 27284,40 х 10 = 272844 грн., які підлягають до виплати.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Сумської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України про визнання протиправним рішення та стягнення вихідної допомоги - задовольнити.

Визнати протиправним рішення голови Апеляційного суду Сумської області про невиплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Апеляційного суду Сумської області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) вихідну допомогу при звільненні в сумі 272 844,00 грн. (двісті сімдесят дві тисячі вісімсот сорок чотири грн.).

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) В.М. Соколов

Повний текст постанови складено 26.05.2016 року.

З оригіналом згідно

Суддя В.М. Соколов