Справа № 815/1582/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1582/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Левчук О.А.

судді - Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 11-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляду справи без участі позивача в порядку письмового провадження. Позовні вимоги в адміністративному позові обґрунтовані позивачем тим, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято незаконно та не обґрунтовано, позивач не може повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи.

З наявних в матеріалах справи заперечень на позов вбачається, що відповідач заперечує проти позову (аркуші справи 165-169), оскільки, позивач під час перебування в країні походження та за її межами не зазнавав будь-яких переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, неявку позивача у судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є громадянином ДР Конго, уродженцем м. Масісі, за національністю - конголежець, за віросповіданням-християнин-католик, рідна мова лінгала, володіє на початковому рівні французькою мовою. За сімейним станом неодружений, на даний час не працює. Позивач не був членом жодної політичної, молодіжної, громадської партій, належить до етнічної групи «утту». На території ДР Конго з числа близьких родичів у ОСОБА_1 нікого не залишилося.

25 вересня 2008 року позивач вирушив пішки з ДР Конго до м. Кампала (Уганда), під час подорожі був перехоплений військовими ООН «Блакитні каски», які направили позивача до м. Камбалі (Уганда), де він перебував 14 діб, після чого за сприянням представників УВКБ ООН вирушив транзитом через Кенію та Єгипет до м. Москва (РФ) повітряним шляхом. На територію Російської Федерації позивач потрапив 10.10.2008 року, де знаходився 2 дні та поїздом 12.10.2008 року нелегально, без документів потрапив до м. Одеса (Україна).

ОСОБА_1 15.10.2008 року звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою надання йому статусу біженця. За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача Державним Комітетом України у справах національності та релігій прийняло рішення про відмову у визнанні його біженцем №226-09 від 13.04.2009 року. Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку, однак рішеннями суду першої та апеляційної інстанції йому відмовлено в задоволенні позову.

22 квітня 2013 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 37). Причиною звернення за захистом, позивач зазначив побоювання повертатись на Батьківщину через нестабільну соціально-політичну ситуацію та військові дії в країні.

Наказом №118 заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 25 жовтня 2013 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2013OD0132 (аркуш справи 67).

Наказом №156 заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 25 грудня 2013 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину ДР Конго ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (аркуш справи 70).

За результатами розгляду особової справи № 2013OD0132 громадянина ДР Конго ОСОБА_1, 02 лютого 2016 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 77-84).

Рішенням Державної міграційної служби України №11-16 від 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 34).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за № 82 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 28 березня 2016 року (аркуш справи 33), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Інформація стосовно виїзду ОСОБА_1 з Батьківщини у зв'язку із нестабільною соціально-політичною ситуацією та загрозою його життю підлягає сумнівам, оскільки позивач не наводить прикладів, які б свідчили про реальність небезпеки для позивача, не надає доказів в обґрунтування таких обставин, не зазначає про будь-яки погрози на його адресу під час проведення співбесіди та навпаки зазначає, що він навіть свідком фізичного насилля щодо інших осіб не був.

З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань, він мав усі можливості скористатися альтернативою внутрішнього переміщення по території ДР Конго, а тому неможливо обґрунтувати причину виїзду ОСОБА_1 з ДР Конго з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Крім того, ОСОБА_1 виїхав з ДР Конго до Російської Федерації, на території якої перебував на протязі двох днів, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Враховуючи твердження позивача про побоювання стати жертвою переслідувань, потрапивши на територію Російської Федерації, він повинен був звернутися за захистом на території цієї країни.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення № 11-16 від 17.02.2016 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 11-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - О.А. Левчук

- П.П. Марин