Справа № 0870/7283/12
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

0870/7283/12

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року

справа № 0870/7283/12

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у справі №0870/7283/12 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Техенергохім” до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, викладені у акті від 23 грудня 2011 року №5239/15-2/22161169 на підставі якого їх було прийнято є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

Згідно з запереченням на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на її необґрунтованість просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем було проведено позапланову документальну невиїзну перевірку позивача з питань правомірності формування податкового кредиту за рахунок податкових накладних, виписаних контрагентами в періоди, що перевищили 365 календарних днів за період з 01 грудня 2009 року по 31 серпня 2011 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт №5239/15-2/22161169 від 23 грудня 2011 року, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог п.п. 198. 2, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, встановлено завищення податкового кредиту на суму податку на додану вартість 669920,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті по декларації за лютий 2010 року на суму ПДВ 192348,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 13 січня 2012 року:

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідача прийняті не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 №2181-III встановлено, що податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Відповідно до підпункту „а" підпункту 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Згідно з абзацем 2 пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначено, що податковим боргом є податкове зобов'язання, самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Наслідки передбачені цією статтею Закону можуть бути застосовані податковим органом лише в межах строку давності визначеного підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" - 1095 днів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в серпні 2011 року позивач надав до ДПІ уточнюючі розрахунки податкових зобов’язань з ПДВ у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок та розшифровки податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів до вищевказаних податкових декларацій за грудень 2009 року, лютий та червень 2010 року.

Враховуючи положення зазначених норм та обставини справи, які свідчать про те, що уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з ПДВ, у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за грудень 2009 року, лютий та червень 2010 року було відповідачу надано позивачем в серпні 2011 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач мав право на включення до податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих (сплачених) у зв'язку із здійсненням операцій по поставці товарів (робіт, послуг), протягом 1095 календарних днів з дня наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Доводи відповідача про застосування до спірних відносин положень ст.198 Податкового кодексу України є помилковими, оскільки застосуванню підлягає закон, який діяв на момент виникнення відповідного права, у цьому випадку права надати уточнюючий розрахунок. Прикінцеві та перехідні положення Податкового кодексу України не містять положень щодо поширення дії норми п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету, зокрема порядок формування податкового кредиту, було визначено Законом України „Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 № 168/97-ВР (чинним на час виписки спірних податкових накладних).

Згідно з п.п.7.2.3, п.п. 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість" підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги). Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Підпункт 7.4.5. пункту 7.4 статті 7 вказаного Закону забороняє включати до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними.

Зі змісту наведених положень Закону вбачається, що у податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов'язання, породжує у платника податку обов'язки та права щодо нарахування та сплати податку на додану вартість, характер яких залежить від статусу платника (продавець чи покупець), в тому числі підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту.

Враховуючи наведене, підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, сплата грошових коштів контрагенту в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, спірні податкові накладні (т.2 а.с.68-78) за всіма параметрами відповідають вимогам законодавства, мають всі необхідні реквізити, не містять помилок та виправлень. Отже, позивач, маючи в наявності податкові накладні, мав право на віднесення сум податку по ним до податкового кредиту відповідного звітного періоду.

А допущені та виправлені позивачем помилки, а саме – індивідуальний податковий номер контрагента, з урахуванням наявних податкових накладних, складених без помилок, суд не може віднести до таких помилок, які призводять до змін у податковому обліку та впливають на розрахунки з бюджетом, оскільки, змінивши ІПН контрагента, позивачем не було внесено змін до числових показників сум ПДВ. Зазначивши суми ПДВ з невірним ІПН контрагента, позивач зазначив ті самі суми вже з вірним ІПН ТОВ «ВП «Ізоспан».

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі, які ґрунтуються на тому, що стосовно посадових осіб ТОВ «ВП «Ізоспан» (контрагента позивача, яким виписано спірні податкові накладні) порушена кримінальна справа по факту фіктивного підприємництва, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не надано доказів що на момент здійснення господарських операцій ТОВ ВП «Ізоспан» не було зареєстровано, як юридичну особу та платника податку на додану вартість.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем в акті перевірки, який став підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, не наведено тих обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у справі №0870/7283/12 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 27 травня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко