Справа № 814/271/16
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

31 травня 2016 року Справа № 814/271/16

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Желєзного І.В. при секретарі судового засідання Науменко О.Г. розглянувши адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товарства "Миколаївобленерго", вул. Громадянська, 40, Миколаїв, 54017

доСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Одесі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, вул. Чкалова, 20/9 (пр. Шевченко, 15/1, м. Одеса 65058),) Миколаїв, Миколаївська обл., 54017
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Миколаївобленерго" (далі по тексту також - позивач, Товариство), посилаючись на незаконність оспорюваних рішень, звернулось до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та про скасування податкових повідомлень-рішень від 27.05.2013 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 2406091,00 грн. за основним платежем та 1203045,50 грн. за штрафними санкціями, та від 27.05.2013 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 2158511,00 грн. за основним платежем та 1079255,50 грн. за штрафними санкціями, прийнятих СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Одесі ДПС (далі по тексту також - відповідач, СДПІ, контролюючий орган).

Відповідач позов не визнав, зазначивши, що підставою визначення підприємству податкових зобов'язань слугували висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки.

Справа неодноразово розглядалася судами. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.09.2013 р. по справі № 814/2568/13-а, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 р., позовні вимоги задоволено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2016 р. рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.05.2013 року № , а справу у відповідній частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суд замінив відповідача правонаступником - СДПІ з обслуговування великих платників податків у м. Одесі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд встановив наступне.

За результатами документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2012 р. СДПІ складено акт від 14.05.2013 р. № 83/15-2/23399393 (надалі - Акт перевірки). В акті перевірки СДПІ вказала на порушення Товариством підрозділу 2 п. 10, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), чим занижено ПДВ на загальну суму 2158511,00 грн.

За результатами перевірки податковим органом 27.05.2013 р. винесено податкове повідомлення-рішення № , яким Товариству збільшено грошове зобов'язання з ПДВ на суму 2158511,00 грн. за основним платежем та 1079255,50 грн. за штрафними санкціями.

Підставою для висновку про завищення позивачем податкового кредиту стало, по-перше, виявлення під час перевірки врахування сум, сплачених суб'єктам господарської діяльності, зустрічні звірки яких провести не виявилось за можливе, а по-друге, заниження податкового зобов'язання з ПДВ на кошти, які сплачуються покупцями при перевищенні договірних величин споживання електричної енергії відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" (при перевищенні договірної величини споживання електричної енергії).

Досліджуючи обставини, з якими закон пов'язує наявність або відсутність в діях суб'єкта господарювання податкового правопорушення, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Первинним документом є документ, якій містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У розумінні п.п. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14 ПК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.п. 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 п. 138.2. ст. 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. "а" п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2. названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

Системний аналіз правових норм, якими регулюються правовідносини, що є предметом судового дослідження, вказує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Не можуть бути включені до складу валових витрат та податкового кредиту витрати на придбання товарів (робіт, послуг) не підтверджені дійсними розрахунковими, платіжними та іншими документами. Документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару, зокрема є податкова накладна.

Для віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту в розумінні ПК України не передбачається умова відслідкування та контролю платником податку (добросовісним набувачем товару, послуг та ін.) реальної сплати цих сум до бюджету контрагентом, а тим більше контрагентів безпосереднього контрагента суб'єкта господарювання. Чинним законодавством на сторону в господарському зобов'язанні не покладено обов'язок з'ясування обставин сплати податків та зборів контрагентом.

До того ж суб'єкт господарювання (добросовісний учасник угод та господарських операцій) не наділений можливістю контролю (навіть за власною ініціативою) за сплатою податків іншими суб'єктами підприємницької діяльності. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання як платник податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, оскільки юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ст. 61 Конституції України). Зазначена обставина (недобросовісність учасника угоди щодо сплати податків та зборів) не є підставою для позбавлення платника податку права на відображення в складі валових витрат та податкового кредиту понесені витрати на придбання товарів (послуг), якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має всі документальні підтвердження понесених витрат та фактичного здійснення господарських операцій.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й безпосередньо до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо цієї особи. Зазначена правова позиція, зокрема, викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2010 р. за позовом ПП "Армавір" до ДПІ у Печерському районі м. Києва, від 19.11.2010 р. у справі за позовом ВАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" до Кременчуцької ОДПІ, від 31.01.2011 р. за позовом ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської ОДПІ, а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 р. по справі "Булвес" проти Болгарії. Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

СДПІ зазначено про завищення позивачем витрат по господарським операціям з ПП "Реа-Рент Миколаїв" на суму 227254,00 грн. (за наданими до перевірки первинними документами вказане підприємство здійснювало роботи з реконструкції поверхових щитових, які були використані в господарській діяльності платника податку); по господарським операціям з ПП "Сендпіт" на суму 15088,00 грн., з поставки піску; по підприємству ПП "Ліком-Буд" на суму 822972,00 грн., яке здійснювало ремонті будівельні роботи.

Суд встановив, що з ПП "Реа-Рент Миколаїв" (Підрядник) позивач укладав договори підряду на реконструкцію поверхових щитових багатоповерхових житлових будинків із встановленням приладів обліку електричної енергії. У ПП "Сендпіт" позивач придбав пісок на підставі договору поставки від 18.06.2012 р. № 11-126. З ПП "Ліком-Буд" (Підрядник) позивач уклав договір підряду від 31.10.2012 р. № 191 на ремонт покрівлі складів. Між ТОВ "Соборное-1" (Виконавець) та позивачем укладено договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території. ТОВ "Будагромаш" поставило позивачу бурові установки на виконання умов договору від 11.04.2012 р. № 11/т-84.

З наданих до справи первинних документів бухгалтерського та податкового обліку вбачається, що платником податку надані всі первинні документі, які підтверджують реальність господарських операцій, та використання їх в господарській діяльності. З боку відповідача не було зауважень щодо відсутності під час проведення перевірки або неналежного оформлення первинних документів.

Що стосується посилань на той факт, що у ПП "Реа-Рент Миколаїв" та ПП "Сендпіт" анульовані свідоцтва платника ПДВ, то при розгляді справи встановлено, що свідоцтва платника податків були анульовані після здійснення господарських операцій, а тому вказана обставина не є підставою для визначення добросовісному суб'єкту господарювання податкових зобовязань.

Щодо неможливості проведення зустрічних звірок контрагентів Товариства, суд вважає, що неможливість проведення зустрічних звірок вказаних контрагентів не може бути доказами того, що позивачем порушено норми податкового законодавства. Єдиною обставиною, яку може підтверджувати акт про неможливість проведення зустрічної звірки - це непроведення зустрічної звірки.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність у діях позивача порушень податкового законодавства по взаємовідносинам із контрагентами ПП "Реа-Рент Миколаїв", ПП "Сендпіт", ПП "Ліком-Буд", ТОВ "Соборное-1" і ТОВ "Будагромаш".

Позиціонування контролюючим органом наведених обставини як порушення податкового законодавства не ґрунтується на приписах чинного законодавства, пояснюється поверховністю проведення перевірки, та є надуманим.

Таким чином, висновки контролюючого органу про можливу безтоварність господарських операцій та порушення позивачем норм ПК України базуються на припущеннях, які не доведені належними та допустимими доказами. Позивач надав до суду первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю ПП "Реа-Рент Миколаїв", ПП "Сендпіт", ПП "Ліком-Буд", ТОВ "Соборное-1" і ТОВ "Будагромаш", які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товарів (послуг) для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку.

На момент видачі податкових накладних контрагенти були зареєстровані платниками ПДВ, а отже, мали право їх виписувати. У свою чергу, покупець мав правові підстави включити суму сплаченого в ціні товару (послуг) ПДВ по таким податковим накладним до податкового кредиту. Позивач у повному обсязі задекларував свої податкові зобов'язання з ПДВ та сплатив податки до бюджету.

Отже, оскільки відповідачем (суб'єктом владних повноважень), на якому в адміністративному судочинстві лежить тягар доказування правомірності своїх дій, не надано спростувань реального характеру здійснюваних позивачем господарських операцій, що були обумовлені діловою метою, доводи ДПІ про можливу безтоварність здійснених господарських операцій між позивачем та ПП "Реа-Рент Миколаїв", ПП "Сендпіт", ПП "Ліком-Буд", ТОВ "Соборное-1" і ТОВ "Будагромаш" є бездоказовими.

По взаємовідносинам із вказаними контрагентами відповідач зменшив позивачу податковий кредит на суму 1067073,00 грн., а також нарахував штрафні санкції в сумі 533536,50 грн. Викладені вище обставини є підставою для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.05.2013 року № в частині основного зобов'язання - 1067073,00 грн., штрафних (фінансових) санкції - 533536,50 грн.

Крім того, під час перевірки відповідачем встановлено заниження позивачем податкового зобов'язання з ПДВ на кошти, які сплачуються покупцями при перевищенні договірних величин споживання електричної енергії відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" (при перевищенні договірної величини споживання електричної енергії).

Суд погоджується з висновками відповідача в цій частині з огляду на таке:

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі є Закон України "Про електроенергетику" (далі по тексту - Закон № 575).

Відповідно до ч. 4 ст. 17 названого Закону роздрібна ціна на електричну енергію формується енергопостачальниками згідно з умовами і правилами здійснення господарської діяльності з постачання електричної енергії з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно положень ч. 2 ст. 24 Закону № 575 енергопостачальники несуть відповідальність перед споживачами електричної енергії у розмірі двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника (згідно з умовами договору на постачання електричної енергії).

Частиною 6 ст. 26 названого Закону закріплено, що споживачі (крім населення, професійно-технічних навчальних закладів та вищих навчальних закладів I - IV рівнів акредитації державної і комунальної форм власності) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що для електроенергетиків встановлена саме відповідальність у розмірі двократної вартості невідпущеної електричної енергії, при цьому для споживачів закріплено обов'язок сплатити за спожиту електричну енергію понад договірну величину двократну її вартість.

Тобто ч. 6 ст. 26 Закону № 575 закріплено обов'язок споживачів проводити оплату за спожиту понад встановлену договором величину електричну енергію у більшому розмірі.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

За результатами аналізу наведених положень суд приходить до висновку, що ПК України до бази оподаткування відносить саме вартість, а не ціну товару, якою для електричної енергії є визначений спеціальним органом роздрібний тариф.

При цьому, посилання позивача на те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань, суд вважає помилковим, оскільки на час виникнення спірних правовідносин відповідне положення у п. 188.1 ст. 188 ПК України було відсутнє.

Крім того, для віднесення 1/2 вартості різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії до штрафу, правовою нормою ч. 6 ст. 26 Закону № 575 мало бути закріплено саме відповідальність споживача у розмірі двократної вартості різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії, тим часом названою частиною встановлено сплату саме двократної вартості спожитої електричної енергії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що двократна вартість різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії є вартістю такої різниці спожитої енергії, а тому є базою оподаткування ПДВ.

Посилання позивача на лист № 6608/26/47-12 від 18.10.2012 р., яким НКРЕ надало роз'яснення, що структура платежу за перевищення договірної величини споживання містить одну частину, яка є платою за товар (електричну енергію), та другу частину, яка є штрафною санкцією за перевищення договірної величини, суд вважає помилковим, оскільки таке роз'яснення не виключає віднесення такого платежу в повному обсязі до бази оподаткування ПДВ, яка визначається виключно положеннями податкового законодавства.

Перевіряючи правильність визначення податковим органом грошового зобов'язання з ПДВ, яке підлягає сплаті позивачем з вартості різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії, суд звертає увагу на таке:

Як зазначено в акті перевірки, перевіркою відображених у рядку 1Б Декларації "Операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20 відсотків, крім імпорту товарів" показників за період з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року, встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників на 1091438,00 грн.

На обґрунтування такого висновку зазначено, що філії позивача у повідомленнях, які надсилали споживачам про перевищення договірної величини споживання електричної енергії, посилались на ст. 26 Закону № 575 та виставляли рахунки на перевищення договірної величини споживання електричної енергії (двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини, яка прописана в договорах між Товариством і споживачами) без нарахування ПДВ.

Відповідач надав суду дані про перевищення договірної величини споживання електроенергії районними філіями Товариства (додаток 1.5 до акту перевірки). Однак надані додаткові докази не спростовують висновку про те, що двократна вартість різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії є вартістю такої різниці спожитої енергії, а тому є базою оподаткування ПДВ.

Крім того, позивач у додатковий поясненнях вказав на арифметичну помилку контролюючого органу. Так, між зведеною таблицею та порівняльною таблицею нарахування ПДВ по перевищенню договірних величин споживання електроенергії позивачем виявлено різницю на суму 9297,00 грн.

З даного приводу суд зазначає, що на вказану помилку позивач звернув увагу лише при новому розгляді справи. Ані в запереченнях до акту перевірки, ані під час першого судового розгляду справи позивач не вказував на різницю в сумі 9297,00 грн. Надані суду рахунки з сумою перевищення договірних величин споживання електроенергії не є належними та допустимими доказами з огляду на те, що підписані лише представником позивача, а підписи відповідальних осіб з боку споживачів відсутні.

З викладеного суд дійшов висновку щодо правомірності нарахування відповідачем податкового зобов'язання з ПДВ на кошти, які сплачуються покупцями при перевищенні договірних величин споживання електричної енергії, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 11,70,71,86,159-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі Державної податкової служби від 27.05.2013 року № в частині визначення основного зобв'язання в сумі 1 067 073 гривень та штрафних санкцій в сумі 533 536 гривень 50 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів в порядку ст. 186 КАС України.

Суддя І.В. Желєзний