Справа № 826/10956/14
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" травня 2016 р. м. Київ К/800/8291/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Інспекція)

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2014

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015

у справі № 826/10956/14

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Тітал» (далі - Товариство)

до Інспекції

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015, позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.03.2014 № 2, згідно з яким позивачу зменшено від'ємне значення з податку на додану вартість за листопад 2013 року на 340 995 грн. із застосуванням 85 548,75 грн. штрафних санкцій.

Судові акти зі спору мотивовані тим, що недотримання контрагентом податкової дисципліни не може негативно впливати на податковий облік позивача у справі як самостійного платника за недоведеності Інспекцією причетності останнього до відповідних зловживань у сфері оподаткування.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв'язку з касаційною скаргою Інспекції, в якій вона просить скасувати ухвалені у справі судові акти та відмовити в позові. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що перевіркою не підтвердився факт сплати платником постачальникові ПДВ у сумі 340 995 грн. у ціні придбаних товарів (робіт, послуг), що виключає правомірність включення цієї суми до розрахунку бюджетного відшкодування відповідно до підпункту «а» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі - ПК); недекларування контрагентами платника податкового зобов'язання з ПДВ, що кореспондує сумі сформованого Товариством податкового кредиту, виключає добросовісність податкової вигоди платника.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне частково задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням такого.

Судовими інстанціями під час розгляду даної справи встановлено, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято Інспекцією за наслідками проведення документальної позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування Товариством бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань наступних звітних (податкових) періодів за листопад 2013 року.

Результати перевірки відображені в акті від 26.02.2014 № 405/1-26-50-15-02-24571799, в якому викладено висновок Інспекції про протиправне включення Товариством до податкового кредиту у жовтні 2013 року ПДВ у сумі 181 094,67 грн. по операціям з товариством з обмеженою відповідальністю «Інмарко ЛТД», яке не задекларувало кореспондуючу суму податкового зобов'язання у податковій звітності. Також перевіркою не визнано право платника на включення до розрахунку бюджетного відшкодування ПДВ у сумі 340 995 грн., що не була сплачена постачальникам товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах, як того вимагає підпункт «а» пункту 200.4 статті 200 ПК.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) врегульовано статтею 200 ПК.

Згідно з пунктом 200.1 цієї статті ПК сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За правилами пунктів 200.2, 200.3 статті 200 ПК при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг (підпункт «а»).

Приймаючи рішення про задоволення даного позову, суди керувалися принципом персональної відповідальності платника у сфері податкового права, відповідно до якого наслідки порушення контрагентом платника податкового обов'язку не можуть перекладатися на такого платника за відсутності доказів недобросовісності останнього у податкових правовідносинах.

І хоча наведений висновок судів є цілком правильним та таким, що ґрунтується на нормах чинного податкового законодавства, втім не відповідає складу правопорушення, яке слугувало підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

У справі, що переглядається, основним доводом Інспекції, яким вона мотивує невизнання права Товариства на бюджетне відшкодування в сумі 340 995 грн., є порушення платником підпункту «а» пункту 200.4 статті 200 ПК внаслідок несплати постачальником заявлених до відшкодування сум ПДВ у ціні придбаних товарів (послуг).

Враховуючи, що відповідна сплата є обов'язковою передумовою виникнення у платника права на одержання з бюджету надміру сплаченої суми ПДВ в порядку наведених законодавчих приписів, наведений аргумент є істотним для правильного вирішення даного спору, а тому підлягав ретельному дослідженню під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.

Втім національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати та дослідити зазначені твердження Інспекції.

У пункті 23 Рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи

У цьому ж Рішенні Суд визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції ігнорування національними судами основних доводів заявниці, якими вона мотивувала правову позицію у справі.

За таких обставин для правильного вирішення даного спору судам слід було встановити та надати правову оцінку усім обставинам справи щодо дотримання платником умов, з якими стаття 200 ПК пов'язує право платника на бюджетне відшкодування ПДВ, у тому числі й факт сплати Товариством відповідних сум ПДВ постачальникам у ціні придбаних товарів (послуг).

Оскільки межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають касаційному суду право досліджувати докази, встановлювати обставини, що не були встановлені у судовому рішенні, ухвалені у справі судові акти підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для усунення вказаних недоліків.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 230, КАС, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити частково.

2. Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2014, та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько