Справа № 813/901/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року № 813/901/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Хоми О.П.,

судді Кравціва О.Р.,

судді Кухар Н.А.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представників: позивача ОСОБА_3,

відповідача та третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення та зобовязання вчини дії,

в с т а н о в и в :

Громадянин ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, Відповідач), з участю третьої особи, не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС України у Львівській області, третя особа) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №24-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобовязати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, позивач, будучи громадянином ОСОБА_7 та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на обєктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоровя, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. З посиланням на пункти 39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, статтю 3 ОСОБА_8 конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Методичні рекомендації УВКБ ООН по міжнародному захисту осіб, які шукають притулок з ОСОБА_7, вказує на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішення від 17 лютого 2016 року №24-16, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке є протиправним і підлягає скасуванню.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснили, що у позивачка відсутня фізична можливість повернутися у ОСОБА_7, оскільки через загальновідомі події внутрішнього збройного конфлікту скасовано авіасполучення з країною. Позивач додатково пояснив, що у Львові він має намір проживати на законних підставах, укласти шлюб з українкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках; вказав на те, що, проживаючи у м. Керч, звертався до відповідного територіального відділення ДМС України по питанню узаконення свого перебування в Україні. Просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні позову не визнав та надав пояснення, суть яких полягає у законності рішення ДМС України 17 лютого 2016 року №24-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснив, що у позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає оскаржуване рішення законним та не вбачає підстав для повторного розгляду заяви позивача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, покази свідка, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_5 Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_9 про особу встановлено на підставі закордонного паспорта громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки №004306571, виданого 29.09.2008 р. Aleppo-Center (дійсний до 28.09.2014 p.) (а.с.65-67).

23.07.2015 року ОСОБА_1М.К. звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.56-64).

Причиною звернення ОСОБА_1М.К. зазначив не можливість повернення у країну громадянської приналежності ОСОБА_7 у звязку з тим, що зараз там йде війна. За словами ОСОБА_1М.К., влада країни заставлятиме його воювати проти мирного населення, чого він не хоче робити, оскільки це ставить під загрозу його життя.

Під час співбесіди 11.08.2015 року ОСОБА_1М.К. повідомив, що не користується захистом ОСОБА_7 і не може повернутися у країну свого походження по причині того, що там йде війна і влада країни буде примушувати його воювати проти мирного населення. (а.с.94, 98).

З матеріалів справи №2015 LV0010 на підставі наявних у ній документів встановлено наступні факти стосовно позивача.

ОСОБА_1М.К. народився у м. Алеппо, ОСОБА_7. До виїзду із країни походження проживав за адресою: м. Алеппо, район аль-Шаар, вул. Нураль-Шутада. Рідна мова - арабська, вільно володіє російською мовою, розуміє українську. Освіта - середня: закінчив 9 класів середньої школи міста Алеппо (район аль-Шаар). В країні походження ОСОБА_1М.К. працював завгоспом на фірмі «аль-Шагаба» (1999-2004 pp., м. Алеппо).

Вперше ОСОБА_1М.К. прибув в Україну в 2008 році як представник компанії, яка займалася продажем меблевих тканин в ОСОБА_7, після перебування 4-5 місяців повернувся в ОСОБА_7.

ОСОБА_1М.К. покинув країну походження у квітні 2009 року літаком ОСОБА_4 - Київ.

В Україну вїхав законно 11.04.2009 р. на підставі туристичної візи №У02779406, виданої в Дамаску Посольством України в ОСОБА_5 Арабській Республіці (дійсна з 07.04.2009 р. до 07.05.2009 р.).

Відповідно до відміток у національному паспорті ОСОБА_1М.К. УГІРФО ГУ МВС України у Харківській області двічі продовжувало йому термін перебування на території України: спочатку до 07.08.2009 року, а потім до 07.10.2009 року.

Подальше перебування ОСОБА_1М.К. на території України було незаконним.

В Україні у 2009 році у місті Керчі (АР Крим) ОСОБА_1М.К. разом із компаньйоном відкрив кафе-бар «Абдулла», який був зареєстрований на його партнера ОСОБА_3, де працював поваром до 2012 року.

Постановою Керченського міського суду АР Крим від 06.02.2012 р. у справі №108/1229/12Хайта Я.М.К. притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 204 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 2550 грн. Цією постановою встановлено, що відносно ОСОБА_1М.К. було прийнято рішення від 24.01.2012 р. №16/Х-1 про видворення за межі України, яким зобовязано до 20.02.2012 р. залишити територію України, та заборонено вїзд в Україну терміном на 3 роки (а.с. 73-74).

Вироком Керченського міського суду АР Крим від 19.04.2012 року у справі №108/3255/12 ОСОБА_1М.К. визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України і призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі 1190 грн. (а.с. 75-76).

Вироком Керченського міського суду АР Крим від 12.12.2012 р. у справі №108/10596/12 ОСОБА_1М.К. визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою етапі 121, частиною другою статті 263 КК України та призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді шести років позбавлення волі.

ОСОБА_1М.К. відбував покарання у Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області з 21.08.2012 р. до 21.05.2015 р.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10.07.2014 р. у справі №295/8957/14-к на підставі статті 6 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_1М.К. було скорочено наполовину невідбуту частину покарання, призначеного вироком від 12.12.2012 року (а.с. 83-84).

Ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 13.05.2015 р. у справі №295/5031/15-к ОСОБА_1М.К. звільнено від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Керченського міського суду АР Крим від 12.12.2012 року, умовно-достроково на 01 рік 01 місяць 07 днів (а.с. 85-86).

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 28.08.2015 року, ОСОБА_1М.К. станом на 28.08.2015 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (а.с.112).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1М.К. не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.110).

Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2015 LV0010 від 29.12.2015 року, містить загальний висновок по справі про те, що заява ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, а відповідно немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 130-143).

17 лютого 2016 року ДМС України прийняла рішення № 24-16, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1М.К. у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу пятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 145).

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням № 57 від 15 березня 2016 року (а.с.144).

Рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року № 24-16 та дії ГУ ДМС України у Львівській області є предметом оскарження з підстав формального підходу до його прийняття та без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини пятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, беручи до уваги положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Субєктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому зясування субєктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Субєктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту частини пятої статті 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи законність рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №24-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач субєктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При цьому інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_10 ОСОБА_8 Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2015 LV0010 від 29.12.2015 року, на підставі якого ДМС України прийнято оскаржуване рішення від 17 лютого 2016 року №24-16, про те, що заява ОСОБА_1 К. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні зроблено фактично у звязку із незаконним перебуванням позивача після 07.10.2009 року, притягненням його до адміністративної та кримінальної відповідальності за законодавством України (а.с. 142).

Водночас, при перевірці правдоподібності тверджень заявника, третя особа за результатами аналізу інформації по країні походження з відкритих джерел (http://www.unian.ua/world/1209703-teroristi-idil-zahopili-blizko-70-teritorji-siriji-inoboroni-rf.html, http://www.refworld.org.ru/docid/562f4ale312.html, http://www.hrw.org/ru/world-report/2015/country-chapters/268202, http://www.refworld.org.ru/docid/561cd6de0.html)визнала, що викладені ОСОБА_1М.К.твердження про ситуацію збройного конфлікту в країні його походження не викликають сумніву і є достовірними та правдоподібними (а.с.134-136).

При перевірці відповідності заяви вимогам пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», ГУ ДМС України у Львівській області, визнала, що конфлікт у ОСОБА_7 характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження, забороненого статтею З ОСОБА_8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому у разі повернення до ОСОБА_7 заявнику буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З ОСОБА_8 Конвенції.

Висновок ГУ ДМС у Львівській області містить посилання на конкретні факти, викладені у таких джерелах:

а) «На школи, ринки і житлові будинки в ОСОБА_7 падають бочкові бомби», «AmnestyInternational», 5 травня 2015 року (http://www.seaodnva.uci/world/na-shkolv-rynki-i-zhilve-doma-v-sini-padavut-bochkovve-boinby-amnestv- international-613163.html);

б) «ОСОБА_5 уряд і його союзники бомблять цивільні об'єкти». Центр новин ООН, 2 грудня 2015 року(http://www.refworld.oriz.ги/с1оеісІ/566045442);

в) «ОСОБА_7; з наближенням зими гуманітарна ситуація погіршується», Міжнародний комітет Червоного Хреста (МКЧХ), 3 грудня 2015 року

(http://www.refworld.org.ru/docid/566697e94.html);

г) Доповідь «Права людини у сучасному світі: ОСОБА_7» (2014/15), «AmnestyInternational», 24 лютого 2015 року (http://www.refworld.orft.ru/dodd/54f45da84.html).

Окрім цього, ГУ ДМС у Львівській області зазначає, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїхав із ОСОБА_7 у квітні 2009 року, тобто до конфлікту, який почався у березні 2011 року, що підтверджується інформацією по країні походження). Тому факт, що він прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з економічних причин, не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду. Таким чином, заявник може вважатися особою, яка залишилася в Україні внаслідок висловленої ним загрози.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. ОСОБА_8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 р., стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

ОСОБА_8 конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, повязаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_5 Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014 р. зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 р. Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_5 Арабську Республіку (Редакція II) ситуація в ОСОБА_7 в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014 р. зазначено, що конфлікт у ОСОБА_7 триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в ОСОБА_7 досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія ОСОБА_7, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в окупованих районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама (далі- ІДІЛ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу ОСОБА_7 і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ІДІЛ 23 вересня 2014 р. привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в ОСОБА_7 успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п. 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції ОСОБА_9; далі за кількістю жертв йдуть провінціях Алеппо, Хомс, Ідліб, ОСОБА_4 та Хама.

Вказане свідчить про те, що ситуація в ОСОБА_7 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З ОСОБА_8 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало ГУ ДМСУ у Львівській області.

Згідно п.27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття біженець, сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать, що на підставі інформації по країні походження позивача ОСОБА_1М.К. ГУ ДМСУ у Львівській області встановила достовірність та правдоподібність тверджень заявника про збройний конфлікт в ОСОБА_7, який характеризується високою інтенсивністю загального насилля та супроводжується серйозними порушеннями прав людини, дійшла висновку про існування реального ризику застосування поводження, забороненого статтями 2 та 3 ОСОБА_8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чим фактично підтвердила відповідність заяви ОСОБА_1М.К. вимогам пункту 13 частини першої статті 1 Закону№3671-VI, тобто наявність умов визнати ОСОБА_1М.К. особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI, відповідно до яких не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як зазначено судом вище, ГУ ДМСУ у Львівській області підтвердила наявність у ОСОБА_1М.К. умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону№3671-VI, що в силу положень статті 6 Закону №3671-VI зумовлювало прийняття рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно погодився з висновком третьої особи про відсутність встановлених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI умов для визнання ОСОБА_1М.К. біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданого у пункті 13частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначення «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов переконання, що ОСОБА_1М.К. є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і не може та не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог частини другої статті 71КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття рішення від 17 лютого 2016 року №24-16.

Натомість встановлені судом фактичні обставини спростовують висновки про відсутність передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №24-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов переконання, що таке прийняте відповідачем без урахування вимог Закону №3671, та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому його необхідно визнати протиправним та скасувати, задовольнивши позовні вимоги в цій частині.

Щодо позовної вимоги зобовязати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно з пунктом 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених по тексту постанови вище мотивів суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 К. особою, яка потребує додаткового захисту, що в свою чергу зумовило визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення ДМС України.

За таких обставин не має потреби у повторному розгляді заяви позивача, оскільки це не забезпечить належного захисту його прав.

З урахуванням викладеного та в силу наданих частиною другою статті 162 КАС України повноважень суду по прийняттю іншої постанови, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, суд вважає за можливе зобовязати ДМС України визнати громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині в такий спосіб.

Згідно з положеннями пункту 14 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому підстав для відшкодування судових витрат відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року №24-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Хома О.П.

Суддя Кравців О.Р.

Суддя Кухар Н.А.