Справа № 2а-13742/12/2670
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 червня 2016 року письмове провадження № 2а-13742/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської митниці Державної фіскальної служби

про скасування наказів, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу

У жовтні 2012 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відповідача в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Київської регіональної митниці «Про звільнення ОСОБА_1» від 11 вересня 2012 року №1015-к;

- зобов'язати поновити його на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці;

- нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2012 року по день фактичного поновлення на роботі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2013 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Київської регіональної митниці «Про звільнення ОСОБА_1» від 11 вересня 2012 року №1015-к. Зобов'язано Київську регіональну митницю поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці з 11 вересня 2012 року. Зобов'язано Київську регіональну митницю нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2012 року по день фактичного поновлення на роботі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2015 р. касаційну скаргу Київської регіональної митниці задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 грудня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України вказав, що у справі, що розглядається, правильними є висновки судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не дотримано процедуру звільнення позивача із займаної посади, що визначена у статтях 40, 42 та 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 вересня 2012 року по день фактичного поновлення на роботі, суди попередніх інстанцій не врахували, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Ухвалою суду від 04 січня 2016 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 15 березня 2016 року судом шляхом процесуального правонаступництва замінено первинного відповідача - Київську міжрегіональну митницю Міндоходів на її правонаступника - Київську міську митницю Державної фіскальної служби відповідно.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.14 №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», створено Київську міську митницю ДФС як територіальний орган ДФС України та реорганізовано Київську міжрегіональну митницю Міндоходів шляхом приєднання до Київської міської митниці ДФС. Правонаступником Київської міжрегіональної митниці Міндоходів визначено Київську міську митницю ДФС.

Під час нового розгляду справи позивач підтримав заявлені позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати.

У судове засідання 15.03.2015 року представник відповідача не з?явився, електронною поштою надіслав клопотання про перенесення розгляду справи.

У судовому засіданні 15.03.2016 року суд відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив:

Позивач перебував на державній службі в митних органах України з 01 серпня 1997 року на різних посадах. Має спеціальне звання «радник митної служби 2 рангу». Наказом Київської регіональної митниці від 22.08.2011 № 823-к ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2011 року №1184 «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» встановлено граничну чисельність державних службовців територіальних органів Державної митної служби України у кількості 13 984.

Відповідно до наказу Державної митної служби України від 5 грудня 2011 року №1025 «Про затвердження Примірної структури регіональної митниці, митниці та Вимог до штатної структури регіональної митниці, митниці» штатну чисельність працівників Київської регіональної митниці скорочено на 160 штатних одиниць.

19 березня 2012 року начальником Київської регіональної митниці попереджено заступника начальника відділу кадрової роботи ОСОБА_1 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Наказом Київської регіональної митниці від 11 вересня 2012 року №1015-к «Про звільнення ОСОБА_1.» звільнено позивача з посади заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці у зв'язку зі змінами в структурі та штатному розписі Київської регіональної митниці, скороченню штатної чисельності на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив поновити його на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом, встановленим частиною першою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з статтею 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як зазначено в ухвалі ВАС України від 16 грудня 2015 р., виходячи з нормативного тлумачення наведених положень КЗпП України, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Ззазанчений висновок суд бере за осонову.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що у Київській регіональній митниці станом на момент попередження про наступне вивільнення та на момент звільнення з посади була велика кількість вакантиних посад.

Разом з тим, як свідчить зміст попередження від 19 березня 2012 року, відповідачем не запропоновано позивачу жодної з вакантних посад у Київській регіональній митниці станом на день попередження, що суперечить вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не дотримано процедуру звільнення позивача із займаної посади, що визначена у статтях 40, 42 та 49-2 КЗпП України.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014 року).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача з займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню на ній.

Також, виходячи з наведених норм, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.09.2012 року по день поновлення на роботі.

Механізм здійснення розрахунку заробітної плати, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

З довідки від 15.03.2016 року №58 про доходи вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день звільнення 11.09.2012 року складає 227, 24 грн.

При розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід виходити із кількості робочих днів, зазначених у листах Міністерства соціальної політики України Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік.

Під час розгляду справи судом встановлено, що судове рішення від 4 грудня 2012 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці з 11 вересня 2012 року; зобов'язання Київську регіональну митницю нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2012 року по день фактичного поновлення на роботі, відповідачем виконано.

Так, наказом Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 03.03.2014 року № 337-о на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 грудня 2012 року № 2а-13742/12/2670 та на підставі заяви ОСОБА_1 від 03.03.2014 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці з 11 вересня 2012 року.

Пунктом 3 наказу позивача, заступника начальника відділу кадрової роботи Київської регіональної митниці переведено з 03 березня 2014 року на посаду головного державного інспектора сектору охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з посадовим окладом згідно зі штатним розписом митниці.

Згідно письмових заперечень відповідача, відповідно до підпункту 6.1. п. 6 наказу від 03.03.2014 року № 337-о позивачу нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.09.2012 року по день фактичного поновлення на роботі 03.03.2014 року у сумі 84 078,80 грн. (370 роб. днів помножено на 227,24 грн.), що позивачем не заперечувалося під час розгляду справи.

За таких обставин, станом на час розгляду справи між сторонами відсутній спір з підстав, визначених у позовній заяві, оскільки вимоги позивача виконані відповідачем його право на цей час не є порушеним.

У зв'язку з викладеним у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 9, 17, 128, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій