Справа № 826/19319/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" травня 2016 р. м. Київ К/800/13891/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної виконавчої служби України, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати протиправними дії державного виконавця Борейка М.В. щодо арешту всього нерухомого майна, арешту транспортного засобу марки ПА, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, колір синій, розшуку майна боржника, звернення з поданням до суду про обмеження права ОСОБА_4 щодо виїзду за межі України, прийняття до виконання виконавчого провадження № 3556202 без письмового доручення начальника відділу; визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Борейка М.В. у формі неповернення виконавчого листа стягувачу, неповідомлення ОСОБА_4 про звернення до суду з поданням про обмеження його у праві виїзду за межі України, а також неповідомлення про прийняття державним виконавцем виконавчого провадження № 35562002 до виконання.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправними дії та бездіяльність державного виконавця Борейка М.В.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Роєнка Р.В. від 05 грудня 2012 року ВП № 35562002 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 01 листопада 2012 року № 29778819 про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави виконавчого збору в розмірі 2 489 539,33 грн. Боржника зобов'язано виконати рішення та в семиденний строк з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження повідомити державного виконавця про його виконання. 19 грудня 2012 року позивач отримав зазначену постанову державного виконавця, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

За відсутності доказів сплати боржником виконавчого збору 21 жовтня 2013 року державний виконавець Борейко М.В. звернувся із запитами щодо надання інформації про наявність зареєстрованого за позивачем майна № 11-0-35-367/5.-598/7 до Державної авіаційної служби України, Державного агентства України із земельних ресурсів, Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та № 11-035-367/5.-598/7 до Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем МВС України, Департаменту розвитку ІТ електронних, УДАІ ГУ МВС в м. Києві.

У відповідях на вказані запити повідомлено про відсутність об'єктів нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_4, та про наявність зареєстрованого за ним транспортного засобу марки ПА, 2000 року випуску, колір синій, № кузова 0, № шасі 2001044.

19 листопада 2013 року державний виконавець Борейко М.В. направив на адресу позивача вимогу від 01 листопада 2012 року № 35562002/5.-598/7 щодо виконання постанови про стягнення з виконавчого збору та надання інформації про виконання рішення і про належне позивачеві майно.

19 листопада 2013 року державним виконавцем Борейко М.В. винесено: постанову про накладення арешту на все нерухоме майно, що належить боржнику, у межах суми стягнення 2 489 539,33 грн. та заборону здійснення відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, в межах суми боргу; постанову про накладення арешту на транспортний засіб марки ПА, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, колір синій, що належить боржнику, у межах суми стягнення 2 489 539,33 грн. та про заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику; постанову про розшук транспортного засобу марки ПА, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, колір синій та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскаржувані постанови винесені державним виконавцем обґрунтовано, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Проте повністю погодитись з висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може та вважає їх передчасними.

Згідно частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно статті 383 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина 2 статті 384 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статей 386, 387 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Проте, вирішуючи даний спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог законів не врахували та не визначились, до юрисдикції якого суду належить вирішення даної справи, враховуючи, що у справі, яка розглядається, правовідносини між сторонами стосуються дій Державної виконавчої служби України щодо стягнення з позивача виконавчого збору у зв'язку з невиконанням у встановлений строк рішення Печерського районного суду м. Києва у справі №2-1007/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ТОВ «Сіті'ком» про звернення стягнення на заставлені майнові права.

Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2014 року у справі № 826/2436/13-а за позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2014 року, якою визнано протиправною і скасовано постанову Державної виконавчої служби України від 01 листопада 2012 року за ВП №29778819 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало