Справа № 826/24388/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 червня 2016 року письмове провадження № 826/24388/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Шулежка В.П., Огурцова О.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України,

Державної пенітенціарної служби України

про невідповідність нормативно-правого акта діючому законодавству, зобов'язання вчинити дії

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України в якому просить:

1. Визнати допущене порушення прав людини у ч. 2 Розділу ХІV ПВР ДПтС України під час розробки даного нормативно- правового акту;

2. Визнати незаконним узаконення даного порушення Міністерством юстиції України під час реєстрації та затвердження ПВР та недостатню правову експертизу на предмет відповідності Конституції.

3. Зобов'язати Міністерство юстиції України разом з ДПтС України внести негайні зміни до ПВР, щодо виправлення порушень прав людини та Конституції у Розділі ХІV ч. 2 ПВР.

4. Зобов'язати ДПтС України на час внесення змін до ПВР внутрішнім наказом зупинити дію вищевказаних норм ПВР, що є незаконними та довести даний наказ до Установ виконання покарань та засуджених громадян.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаним наказом порушено його права та охоронювані законом інтереси, зокрема обмеження визначені оскаржуваним наказом в частині є незаконним.

Позивач, його представник у судові засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Крім того, у задоволенні клопотання позивача від 15.02.2016 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. №34228/16 від 19 лютого 2016) судом відмовлено, оскільки воно подано заявником з пропуском строків передбачених ст. 122-1 КАС України. У зв'язку із обмеженим строком суд позбавлений був можливості технічно підготувати проведення судового засідання 22.02.2016 року у режимі відеоконференції та повідомити про це сторін.

Представники відповідачів у судових засіданнях проти заявлених позовних вимог заперечували з підстав викладених у запереченнях проти позову.

24.02.2016 року суд відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України та з урахуванням заяви позивача від 11.02.2015 року про розгляд справи без його участі та відсутності у нього додаткових матеріалів, перейшов до розгляду справи № 826/24388/15 у порядку письмового провадження.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами, пояснень позивача, представників відповідачів, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив:

ОСОБА_1 засуджений 12.12.1995 року Івано-Франківським обласним судом до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, 02.02.2000 року постановою Івано-Франківського обласного суду смертну кару замінено на довічне позбавлення волі.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 25 травня 2015 року прибув для подальшого відбування покарання до Івано-Франківської УВП № 12, де він ознайомився із правилами внутрішнього трудового розпорядку та дізнався про спірний наказ.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.12.2014 за № 1656/26433 (далі Правила внутрішнього розпорядку).

Як вбачається з преамбули вказаного вище Наказу, яким затверджено Правила N 2186/5, останні прийнято відповідно до статей 51, 59, 102, 107 та 151 Кримінально-виконавчого кодексу України та з метою врегулювання порядку виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

У відповідності до п. 1 Правил N 2186/5 останні регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

Так, позивач просить суд визнати допущене порушення прав людини у ч. 2 Розділу ХІV ПВР ДПтС України під час розробки даного нормативно- правового акту, зокрема, щодо обмеження телефонних розмов засудженими 15 хвилинами (пункт 2 розділ XIV);

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач є суб'єктом правовідносин, до якого застосовано вказаний акт.

Позивач, не погоджується з оскаржуваною ч. 2 Розділу ХІV Правил внутрішнього розпорядку ДПтС України, вважає її такою, що не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, у зв'язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентовані Кримінально-виконавчим кодексом України (далі КВК України).

Поряд з цим держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. ч. 1, 2 ст. 7 КВК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов'язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 110 КВК України засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров'я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

У відповідності до п. 7 ст. 110 КВК України, порядок організації побачень і телефонних розмов визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Як зазначалося, наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Як вбачається з матеріалів справи положення Правил відповідають практиці Європейського суду з прав людини та міжнародним договорам України і, відповідно, не порушують права осіб, які захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод і протоколами до неї (висновок Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини) від 01.07.2014).

Згідно п. 2 розділу XIV Правил N 2186/5 адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин.

Як вбачається, положення зазначеного пункту не обмежує кількості проведення телефонних розмов, а лише, з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, встановлює порядок надання таких телефонних розмов з урахуванням інтересів всіх, хто утримується в даному закладі, а тому визначає їх тривалість.

Під час розгляду справи судом встановлено, що з часу прибуття в Івано-Франківську установу покарань № 12, (25.05.2015 року) ОСОБА_1 було здійснено 138 телефонних розмов (довідка б/д, б/н начальника Івано-Франківської установи покарань № 12).

Вказаним спростовуються доводи позивача про порушення його прав на телефонні розмови.

Також судом встановлено, що в секторі максимального рівня безпеки, де утримується позивач, знаходяться два мобільних телефони та один стаціонарний таксофонний апарат.

Окрім того, ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення про Мін'юст), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін'юст України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, зокрема, з формування та забезпечення реалізації державної правової політики, а також у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до пункту 10 Положення про Міністерство юстиції України, Мін'юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

У своїй діяльності щодо реєстрації нормативно-правових актів Мін'юст керується Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731, та Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 року № 34/55 (далі - Порядок).

Так, відповідно до пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis commimautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Так, пунктами 13, 17 Положення встановлено, що у державній реєстрації відмовляється, якщо акт, порушує чи обмежує встановлені законом права, свободи й законні інтереси громадян, підприємств, установ та організацій або покладає на них не передбачені законодавством обов'язки; рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв'язку з:

а) виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта;

б) набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині;

в) одержанням повідомлення від Держпідприємництва про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» або повідомлення Держпідприємництва про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону»;

в-1) одержанням висновку Мін'юсту, Головного управління Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини;

г) виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт.

Підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть бути інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Таким чином, Міністерство юстиції України за наслідками правової експертизи нормативно-правового акту робить висновок щодо наявності підстав для його державної реєстрації.

Водночас, відповідно до пункту 4 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 № 32/5 (далі - Порядок 32/5) (у редакції наказу Міністерства юстиції від 15.05.2013 № 884/5) підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є:

Виявлення обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта.

Набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині.

Одержання повідомлення від спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реалізації державної регуляторної політики про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», або про припинення дії регуляторного нормативно-правового акта або окремих його положень відповідно до статті 28 цього Закону.

Одержання висновку Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України, головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, міжрайонних/міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї та практиці Європейського суду з прав людини.

Виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення № 731 органом, що видав нормативно-правовий акт.

Інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Водночас, згідно з висновком Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 01.07.2014 зазначений нормативно-правовий акт відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколів до неї, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, у Міністерстві юстиції були відсутні підстави як для відмови у державній реєстрації нормативно - правових актів, так і для подальшого його скасування.

Відтак, оскаржуваний наказ було видано та зареєстровано Міністерством юстиції України від 30.12.2014 р. за № 1656/26433 та внесено до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів у спосіб та у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені обставини у своїй сукупності, на переконання суду, свідчать про те, що позивач користується всіма правами людини і громадянина за винятком обмежень, що визначені законом.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд, надаючи оцінку діям відповідачів, вважає, що вони вчинені у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що оскаржуваний нормативно-правовий акт прийнято в порядок та у спосіб визначений Конституцію України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог викладених позивачем в пунктах 1,2 позовних вимог, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для зобов'язання Міністерства юстиції України вчинити певні дії визначені в п. 3, 4 позовних вимог.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 9, 17, 128, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.П. Шулежко

О.П. Огурцов