Справа № 815/5578/15
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5578/15

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Градовського Ю.М.,
судді -Лукянчук О.В.
при секретарі -Величко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року по справі за позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 до Одеського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2015 року громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом до Одеського прикордонного загону Державної прикордонної служби України (надалі - відповідач), в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову (а.с.65-67), просила скасувати постанову відповідача від 03.03.2015 року про заборону протягом трьох років на в'їзд до України громадянці Ісламської Республіки Афганістан - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспортний документ НОМЕР_2, виданий Ісламською Республікою Афганістан.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач 03.03.2015 року прибула на територію України літаком до м.Одеси, маючи дійсний закордонний паспорт громадянки Ісламської Республіки Афганістан НОМЕР_2, а також оформлену диппредставництвом України в Афганістані візу типу «Д» Y06378199 зі строком дії з 25.02.2015 року по 10.04.2015 року з кодом мети поїздки 03/13 - «возз'єднання сім'ї з громадянином України». Однак інспектором прикордонної служби відділу прикордонної служби «Одеса - аеропорт» Одеського прикордонного загону 03.03.2015 року прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України скасування візи на в'їзд в Україну позивачу. Крім того, відповідачем було винесено постанову від 03.03.2015 року про заборону в'їзду в Україну, якою позивачу заборонено в'їзд в України протягом трьох років. Позивач стверджує, що вказана постанова прийнята неправомірно та порушує її права.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибула до України 03.03.2015 року літаком до м.Одеси та пред'явила при проходженні пограничного контролю закордонний паспорт громадянки Ісламської Республіки Афганістан НОМЕР_2 з оформленою диппредставництвом України в Афганістані візою типу «Д» Y06378199 зі строком дії з 25.02.2015 року по 10.04.2015 року з кодом мети поїздки 03/13 - «возз'єднання сім'ї з громадянином України».

Під час проходження реєстрації іноземців в пункті пропуску для повітряного сполучення «Одеса» інспектором прикордонної служби відділу прикордонної служби «Одеса - Аеропорт» після проходження процедури контролю другої лінії, а саме співбесіди (аудіозапис наявний в матеріалах справи), було прийнято рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України, рішення про скасування візи серії Y06378199, а також рішення про заборону в'їзду в Україну від 03.03.2015 року терміном на три роки.

В рішенні про відмову позивачу в перетині державного кордону України зазначено, що причиною для такого рішення є неможливість підтвердження позивачем мети запланованого перебування на території України.

В постанові про заборону в'їзду в Україну від 03.03.2015 року вказано, що таке рішення прийнято на підставі ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» внаслідок подання особою про себе завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

Як слідує з матеріалів справи зустрічаючою стороною виступив громадянин України ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, а супроводжував позивача та виступав в якості перекладача громадянин України ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З дослідженого аудіозапису проведеної інспекторами прикордонної служби співбесіди із позивачем (а.с.87) вбачається, що участь у цій співбесіді також приймали ОСОБА_9, як перекладач та супроводжуюча позивача особа, а також ОСОБА_8, як зустрічаюча сторона.

Під час співбесіди майже всі пояснення по суті прибуття позивача на територію України надавали ОСОБА_9 та ОСОБА_8, з яких слідує, що 20.12.2011 року в Афганістані була свадьба між позивачем та ОСОБА_8 без особистої присутності останнього, якого на цій церемонії представляв його батько - ОСОБА_9, а свідоцтво про шлюб було видано в Афганістані 11.01.2015 року. Копію виданого в Афганістані свідоцтва про шлюб від 11.01.2015 року також надано інспектору прикордонної служби під час співбесіди.

Особисто позивач у цій співбесіді сказала всього декілька речень, які були переведені ОСОБА_9 наступним чином: «знаю ОСОБА_8, як свого нареченого, і хочу за нього заміж», «прибула до України для того щоб «трішки тут пожити».

За результатами співбесіди інспектор прикордонної служби повідомив про відмову позивачу у перетині державного кордону України, пояснивши це наступним: позивач не змогла підтвердити ціль запланованого перебування в Україні, свідоцтво про шлюб видано, хоча фактично шлюбу не було.

В запереченнях на позов відповідачем в якості підстав для прийняття спірних рішень було зазначено, що ОСОБА_8 на початку співбесіди повідомив неправдиві відомості про те, що він особисто їздив в Афганістан для весілля з позивачем, хоча фактично вперше побачив позивача 03.03.2015 року, і для отримання візи позивачем необхідно було подати документ, що підтверджує перебування у шлюбі з громадянином України, однак ОСОБА_8 не виїжджав в Афганістан для укладання такого шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції фактично погодився з наведеними відповідачем доводами щодо підстав прийнятих рішень про відмову у перетині кордону України, про скасування візи та про заборону на в'їзд в Україну протягом трьох років, а також додатково зазначив, що встановлений факт відсутності ОСОБА_8 на весіллі між ним та ОСОБА_7, є саме тим фактором, що спростовує дійсність цього шлюбу на території України.

Колегія суддів не може погодитися з наданою судом першої інстанції оцінкою спірної постанови від 03.03.2015 року про заборону протягом трьох років на в'їзд позивача до України з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, рішення про заборону в'їзду в Україну від 03.03.2015 року прийнято на підставі ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме внаслідок подання особою про себе завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

В той же час, факту подання саме позивачем будь-яких неправдивих відомостей про себе або підроблених документів судом не встановлено.

Відомості, які були визнані відповідачем неправдивими, були надані ОСОБА_8 та його батьком ОСОБА_9, а не позивачем.

Колегія суддів вважає, що для застосування ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» повинен бути встановлений факт подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів іноземцем, який в'їжджає в Україну, а не будь-якими іншими особами, які його супроводжують або зустрічають.

Фактично наявні у справі докази, зокрема аудіозапис співбесіди та пояснення представників сторін свідчать про те, що до позивача були застосовані заходи у вигляді непропущення через державний кордон України та заборони на в'їзд в Україну протягом трьох років виключно на підставі пояснень громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Колегія суддів вважає, що мотиви надання громадянами України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснень, які були визнані неправдивими інспекторами прикордонної служби, не можуть мати правового значення для застосування до позивача законів у вигляді не пропущення через державний кордон та заборони на в'їзд в Україну

Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання відповідача у спірній постанові від 03.03.2015 року на таку підставу для її прийняття, яка передбачена ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», як подання особою про себе завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, є безпідставним, оскільки факту вчинення позивачем таких дій не встановлено.

Крім того, колегія суддів вважає, що як відповідачем, так і судом першої інстанції була дана невірна правова оцінка тим документам, які були надані під час в'їзду позивача в Україну та в ході розгляду справи.

Як вже зазначено вище, мета прибуття позивача в Україну відображена у візі, яка оформленою диппредставництвом України в Афганістані в паспорті позивача, а саме віза типу «Д» з кодом мети поїздки 03/13 - «возз'єднання сім'ї з громадянином України».

На підтвердження такої мети інспекторам прикордонної служби, крім закордонного паспорту позивача НОМЕР_2 із вказаною візою, було також надано Свідоцтво про укладення шлюбу (Marriage Certificate) від 11.01.2015 року (а.с.142).

Відповідно до перекладу вказаного свідоцтва на українську мову (а.с.140-141) слідує, що воно посвідчено судовим органом Ісламської Республіки Афганістан та містить відомості про наступне: родичі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у кількості трьох осіб, а також двоє свідків підтвердили той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали законний шлюб 20.12.2011 року з шлюбною часткою 100000 афгані; перебуваючи у шлюбі не мають дітей; чоловік мешкає в Україні.

Дане свідоцтво підписано родичами подружжя та свідками, та не містить відомостей про присутність ОСОБА_7 чи ОСОБА_8 при його складанні. Навпаки, в свідоцтві зазначено, що на даний час (на час видачі свідоцтва) чоловік (ОСОБА_8) мешкає в Україні.

Міністерство закордонних справ Україні в своєму листі від 06.04.2016 року за №71/ВВ/17-527/10-619 на запит Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року підтвердило факт оформлення диппредставництвом України довгострокової візи для виїзду в Україну типу «Д» Y06378199 громадянці ІР Афганістан ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та надало копії документів, що слугували підставою для оформлення такої візи з кодом мети поїздки 03/13 - «возз'єднання сім'ї з громадянином України», серед яких міститься і вищевказане Свідоцтво про укладення шлюбу від 11.01.2015 року (а.с.148-159).

З наведеного слідує, що вищевказане Свідоцтво про укладення шлюбу від 11.01.2015 року було розцінено диппредставництвом України як належне підтвердження для надання позивачу візи з кодом мети поїздки 03/13 - «возз'єднання сім'ї з громадянином України».

До матеріалів справи долучена довідка Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні від 03.04.2015 року за №К022/94, в якій підтверджується той факт, що громадянка ІР Афганістан ОСОБА_7 та громадянин України ОСОБА_8 одружились 20.12.2011 року та дійсно є чоловіком та дружиною (а.с.68).

На запит Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року щодо правових підстав для висновку про одруження вказаних осіб 20.12.2011 року, консульський відділ Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні в листі від 24.03.2016 року за №30 (а.с.144) проаналізувавши надані йому документи, зокрема і Свідоцтво про укладення шлюбу (Marriage Certificate) від 11.01.2015 року, повідомив, що згідно з ісламськими звичаями та законодавством Ісламської Республіки Афганістан свідоцтво про шлюб видається по запиту подружжя через будь-який проміжок часу по свідченням та в присутності свідків, а тому дата видачі свідоцтва про шлюб 11.01.2015 року різниться з датою фактичного укладання шлюбу, вказаного у свідоцтві, тобто 20.12.2011 року.

При вирішенні даного спору колегія суддів виходить з положень Закону України «Про міжнародне приватне право», яким встановлюється порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Згідно ч.1 ст.55 Закону України «Про міжнародне приватне право» право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Відповідно до ст.16 цього Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

В даному випадку особистим законом для позивача буде відповідний Закон Ісламської Республіки Афганістан.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України, передбачає, що членами сім'ї іноземця або особи без громадянства є чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім'ї відповідно до права країни походження.

Отже, при вирішенні питання про належність наданих позивачем на підтвердження шлюбних відносин з громадянином України ОСОБА_8 документів, які видані державними органами Ісламської Республіки Афганістан, слід виходити з особливостей правового регулювання укладання шлюбу в цій ісламській республіці.

Слід зазначити, що відповідачем не надано жодного підтвердженні невідповідності наданих позивачем документів, зокрема Свідоцтва про укладення шлюбу від 11.01.2015р., вимогам законодавства Ісламської Республіки Афганістан, і відповідач навіть не посилається на такі обставини.

Аналіз інформації по країні походження позивача з мережі Інтернет (http://peopleandcountries.com/article-2717-1.html, http://lawtheses.com/pravovoe-regulirovanie-brakosochetaniya-v-islamskoy-respublike-afganistan) свідчить про наступне:

- афганське законодавство при регулюванні шлюбних відносин спирається на ісламське право (шаріат). Так, Основний Закон Афганістану закріпив положення, за якими жоден закон в цій державі не може суперечити вимогам та приписам ісламу. Правовою базою регулювання шлюбних відносин офіційно вважається Цивільний Закон Афганістану. Афганське законодавство, офіційно визнаючи роль ісламу в регулюванні шлюбно-сімейних відносин, не допускає жодних суперечностей його цінностям і догмам. Отже, при регулюванні шлюбно-сімейних відносин норми цивільного закону Афганістану сформульовані виключно на підставі вимог ісламу;

- державна реєстрація шлюбу здійснюється в Афганістані у судових органах, однак у більшості випадків шлюб в Афганістані укладається відповідно до ісламських звичаїв та традицій і не реєструється у судових органах;

- інколи свадьба в Афганістані проходить без нареченого. В цьому випадку біля нареченої несуть меч, як символ сили та честі чоловіка, і таке торжество вважається рівнозначним звичайній свадьбі з присутністю нареченого.

З наведеного слідує, що проведення в Афганістані свадьби без присутності на ній нареченого є цілком можливим, а реєстрація такого шлюбу в державних органах Афганістану з видачею відповідного свідоцтва може здійснюватися через будь-який проміжок часу після укладання шлюбу по свідченням та в присутності свідків.

Наведена інформація по країні походження позивача в частині регулювання шлюбних відносин фактично спростовує доводи відповідача, які лягли в основу прийнятих щодо позивача рішень про відмову в перетині державного кордону України, про скасування візи та про заборону в'їзду в Україну, а саме доводи про те, що відсутність нареченого ОСОБА_8 в Афганістані доводить відсутність самого факту укладання шлюбу між позивачем та ОСОБА_8, на підтвердження якого надавалось Свідоцтво про шлюб від 11.01.2015 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про постанова відповідача від 03.03.2015 року про заборону позивачу на в'їзд до України протягом трьох років, яка є предметом оскарження по даній справі, підлягає скасуванню як така, що винесена без належних правових підстав.

Посилання суду першої інстанції в обґрунтування свого висновку про недійсність шлюбу між позивачем та ОСОБА_8 на території України на ст.48 Сімейного кодексу України, за якою шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого, вважається неукладеним, колегія суддів вважає помилковими, оскільки застосування до спірних правовідносин положень Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу згідно ч.1 ст.55 Закону України «Про міжнародне приватне право» може мати місце, якщо шлюб укладається в Україні.

Однак, як вже зазначено вище, шлюб між позивачем та ОСОБА_8 був укладений на території Афганістану відповідно до ісламських звичаїв та законодавства Афганістану, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності такого шлюбу.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог документи щодо шлюбних відносин між позивачем та громадянином України ОСОБА_8, які оформлені в Ісламській Республіці Афганістан вже після прийняття відповідачем спірної постанови, зокрема, свідоцтво про шлюб від 17.03.2015р. (а.с15), не можуть враховуватися при оцінці законності спірної постанови, оскільки суд оцінює законність спірного рішення на момент його прийняття, а цих документів на момент прийняття спірної постанови ще не існувало, а тому вони не можуть ні підтверджувати ні спростовувати законність цієї постанови.

Враховуючи, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішенні, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Загальний розмір судових витрат по справі у вигляду сплати судового збору за подачу позовної заяви (а.с.3) та апеляційної скарги (а.с.105) дорівнює 1025,45 грн., які підлягають відшкодуванню позивачу в особі його представника - ОСОБА_12, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 - задовольнити.

Скасувати постанову Одеського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.03.2015 року про заборону протягом трьох років на в'їзд до України громадянці Ісламської Республіки Афганістан - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспортний документ НОМЕР_2, виданий Ісламською Республікою Афганістан.

Стягнути на користь представника позивача - ОСОБА_12 (код НОМЕР_1) понесені судові витрати в сумі 1025 (тисяча двадцять п'ять) гривень 45 коп. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Малиновському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 травня 2016 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський