Справа № 826/26120/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

представників відповідача - Михайлюк-Філімонової Є.В., Убогого С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа: державна податкова інспекція у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа: державна податкова інспекція у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві, в якому з урахуванням уточнюючої позовної заяви просила прийняти рішення, яким зобов'язати ГУ ДФС у м. Києві видати відповідний наказ про надання ОСОБА_4 щорічної оплачуваної відпустки (основної та додаткової) тривалістю не менш ніж 59 днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 відповідно до Наказу ДФС України №1649-О з 01.12.2014 року працювала на посаді заступника начальника ДПІ у Солом'янському районі м. Києва.

11 вересня 2015 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я та необхідністю реабілітаційного лікування, позивач звернулась з заявою до ГУ ДФС у м. Києві про надання їй щорічної (основної та додаткової) відпустки з 21.09.2015 року, а саме: за періоди з 12.09.11 року по 11.09.2012 року (один календарний день), за період роботи з 29.02.2012 року по 27.11.2012 року (три календарні дні), за період роботи з 28.11.2012 року по 27.11.2013 року (десять календарних днів), за період роботи з 28.11.2013 року по 27.11.2014 року (двадцять п'ять календарних днів), (десять календарних днів основної щорічної відпустки) за період роботи з 01.12.2014 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. З метою обґрунтування необхідності її лікування, до даної заяви також було додано довідку від 09.09.2015 року №45 КМП «Консультативно-діагностичного центру» Подільського району м. Києва за формою №070/о (затверджена наказом МОЗ України №110 від 14.02.2012 року) та висновок лікаря про необхідність санітарно-курортного лікування. Дану заяву з усіма додатками відповідачем було отримано поштою 16.09.2015 року, проте відповіді про надання чи ненадання відпустки відповідач позивачу не надав.

25 вересня 2015 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивача та необхідністю реабілітаційного лікування до ГУ ДФС у м. Києві, нею було направлено заяву про надання їй відпустки на 24 календарні дні без збереження заробітної плати з 04.10.2015 року. В результаті розгляду даної заяви, Наказом ГУ ДФС у м. Києві від 30.09.2015 року №497-в «Про надання відпустки ОСОБА_4.» (лист від 02.10.2015 р. №2919/Б126-15-04-26) позивачу було надано відповідно до п.11 ст.25 Розділ V ЗУ «Про відпустки» відпустку без збереження заробітної плати для завершення санітарно-курортного лікування в кількості 24 календарних днів з 04.10.2015 року по 27.10.2015 року.

26 жовтня 2015 року до ГУ ДФС у м. Києві позивачем вдруге було направлено заяву про надання їй щорічної (основної та додаткової) відпустки з 05.11.2015 року, а саме: за періоди з 12.09.2011 року по 11.09.2012 року (один календарний день), за період роботи з 29.02.2012 року по 27.11.2012 року (три календарні дні), за період роботи з 28.11.2012 року по 27.11.2013 року (десять календарних днів), за період роботи з 28.11.2013 року по 27.11.2014 року (двадцять п'ять календарних днів), (десять календарних днів основної щорічної відпустки) за період роботи з 01.12.2014 року по 25.11.2015 року, а також вісім календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Проте, позивачу було відмовлено в узгодженні заяви щодо надання їй щорічної відпустки, що підтверджується повідомленням ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від 30.10.2015 року (№___/Б/26-58-04).

Не погоджуючись з даною відмовою, позивач звернулася з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відпустки позивача були передбачені графіком відпусток на 2015 рік, позивач неодноразово намагалась їх використати, однак попри ці намагання передбачені графіком відпустки надані не були, належного обґрунтування ненадання відпусток ОСОБА_4 відповідачем та третьою особою не наведено.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст.35 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно з ст. 10 Закону України «Про відпустки» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Порядок надання додаткової відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України.

Щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї.

Загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

При цьому, стаття 79 КЗпП передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до положень ст. 11 вказаного Закону щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці.

Згідно з ст.12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, надання позивачу щорічної відпустки було узгоджено та затверджено графіком про надання відпусток у 2015 році.

Разом з тим, в порушення вимог ст. 79 КЗпПУ позивач не була повідомлена про відпустку не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну, в зв'язку з чим була позбавлена можливості та не могла скористатися своїм законним правом на щорічну (основну та додаткову) відпустку у 2015 році.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, у зв'язку з недотриманням відповідачем та третьою особою процедури по організації надання відпусток та їх перенесення, позивач не мала можливості надати відповідну заяву про перенесення відпусток, запланованих та погоджених графіком.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта, як на підтвердження правомірності відмови у наданні позивачу відпустки, на службову необхідність.

Так, відповідно до Положення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС м. Києва, затвердженого наказом ДФС від 20.08.2014 року №54 керівництво інспекцією здійснює начальник, який також має п'ять заступників, у тому числі двох перших заступників.

Крім того, позивач, у зв'язку з перебуванням на лікарняному, не мала можливості ознайомитись з наказами про тимчасовий розподіл обов'язків між керівним складом ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС м. Києві від 21.09.2015 року №294 та №365 від 27.11.2015 року, на які посилається відповідач та відповідно до яких на неї було покладено обов'язки по керівництву роботою управління інфраструктури та управління оподаткування фізичних осіб.

При цьому, відмовляючи позивачу у наданні відпустки з причин службової необхідності, відповідачем не було наведено обґрунтованих обставин такої службової необхідності. Не було зроблено цього і при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність відмови ГУ ДФС у м. Києві у наданні ОСОБА_4 щорічної оплачуваної відпустки (основної та додаткової) тривалістю 59 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до Наказу Державної фіскальної служби України від 19 лютого 2016 року № 436-0 ОСОБА_4 звільнено з посади начальника ДПІ у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києва за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, на теперішній час позивача звільнено з публічної служби, а тому рішення суду про зобов'язання Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийняти рішення про надання ОСОБА_4 щорічної оплачуваної відпустки (основної та додаткової) тривалістю 59 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в даному випадку не створить для позивача правових наслідків, оскільки стосується проходження позивачем публічної служби, з якої її звільнено.

Крім того, відповідно до службової записки державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві, наданої відповідачем під час апеляційного розгляду справи, станом на 22 березня 2016 року ОСОБА_4 зроблено повний розрахунок заробітної плати та перераховано їй на картковий рахунок.

Відповідно до вимог статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Так, матеріали справи містять наказ державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві «Про виплату компенсації ОСОБА_4.» від 19.02.2016 № 50-о, відповідно до якого відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності виплатити позивачу компенсацію за невикористані нею дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Таким чином, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції права позивача не порушені та не потребують поновленню шляхом зобов'язання Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийняти рішення про надання ОСОБА_4 щорічної оплачуваної відпустки (основної та додаткової) тривалістю 59 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві необхідно задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа: державна податкова інспекція у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанову в повному тексті виготовлено 30 травня 2016 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.