Справа № 152/406/16-а
Суддя: Славінська Н. Л.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/406/16-а
У Х В А Л А

31 травня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду заяву ОСОБА_1 про відвід судді Славінської Н.Л. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора поліції Управління патрульної поліції у місті Львові Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративного стягнення,

встановив:

11.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді від 11.03.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху у звязку із порушенням вимог, встановлених ст..106 КАС України та надано строк для виправлення недоліків позову до 22.03.2016 року.

22.03.2016 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 відкрито, розгляд справи призначено на 04.04.2016 року.

04.04.2016 року, 22.04.2016 року, 11.05.2016 року розгляд справи відкладався у звязку із неявкою у певні судові засідання позивача та відповідача, а також у звязку із витребуванням судом доказів на підставі ч.2 ст.69 КАС України.

26.05.2016 року позивач ОСОБА_1 подав до Шаргородського районного суду заяву про подальший розгляд справи у його відсутності (а.с.48), а також заяву про відвід судді Славінської Н.Л. (а.с.49).

Заява про відвід судді мотивована тим, що у нього виникли сумніви у неупередженості судді, оскільки суддя Славінська Н.Л. не зобовязала відповідача зявитися в суд, тому відповідач в судове засідання не зявився.

Крім того, суддя Славінська Н.Л. не зобовязала відповідача подати письмові заперечення проти позову, тому відповідач їх не подав. Натомість суддя прийняла до справи заперечення не від відповідача, а від сторонньої особи ОСОБА_3, який не має повноважень на ведення справи від імені відповідача.

Також, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження винуватості позивача при складанні постанови про адміністративне правопорушення, тоді як суддя свідомо порушила вимоги ч.4 ст.11 та ч.3 ст.71 КАС України щодо витребування доказів з власної ініціативи суду, і внаслідок упередженості не витребувала докази, а також не зобовязала відповідача подати такі докази.

Наведені обставини вважає підставами для задоволення заяви про відвід судді.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 31.05.2016 року не зявився, подавши 26.05.2016 року заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.48).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової повістки (а.с.41).

В судове засідання не прибули особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому перешкод для розгляду заяви про відвід судді в судовому засіданні немає, у звязку із чим суд вважає, що заяву позивача ОСОБА_4 про відвід судді можна розглянути у порядку письмового провадження, на підставі ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України.

Розглянувши заяву позивача ОСОБА_4 про відвід судді Славінської Н.Л., суд прийшов до наступного висновку.

Так, суд вважає, що безпідставним є ствердження позивача у заяві про відвід про те, що суддя не зобовязала відповідача ОСОБА_2 зявитися до суду, оскільки відповідачеві надсилалися виклики в кожне судове засідання, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення викликів та судових повісток (а.с.13, 15, 19, 25, 30, 41).

Також, суд вважає, що безпідставним є ствердження позивача у заяві про відвід про те, що в порушення ч.ч.4, 5 ст.11 КАС України, суддя безпідставно не витребувала докази із власної ініціативи та не зобовязала сторони подати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Вказане ствердження не відповідає дійсності в частині невиконання вимог ч.4 ст.11 КАС України, оскільки в судовому засіданні 11.05.2016 року в присутності позивача ОСОБА_1 суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про витребування доказів саме з ініціативи суду.

Крім того, вказане вище ствердження позивач в частині невиконання судом вимог ч.5 ст.11 КАС України в частині зобовязання судом сторін подати докази, яких не вистачає, не ґрунтується на законі, оскільки, вказаною нормою не передбачено таке право суду.

Також, суд вважає безпідставним ствердження позивача в заяві про відвід про те, що суддя порушила вимоги ч.3 ст.71 КАС України, оскільки сторони у справі не заявляли клопотань про витребування доказів, щодо подання яких судові у сторін є труднощі.

До того ж, безпідставним є ствердження ОСОБА_1 у заяві про відвід про те, що суддя відступила від вимог, передбачених ч.2 ст.72 КАС України та не поклала на відповідача обовязок щодо доказування правомірності винесеної ним постанови, оскільки вказаною нормою не передбачено таке право суду. Частиною 2 ст.71 КАС України встановлено, що обовязок доказування покладається на відповідача, який заперечує щодо адміністративного позову.

Таким чином, позивач не навів підстав для відводу судді, так як обставини, на які він посилається, як на підстави для відводу судді Славінської Н.Л., не мали місця та не передбачені статтею 27 КАС України.

Статтею 1 Конституції України передбачено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Згідно з ст.1 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

Статтею 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону (ч.1 ст.7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Виходячи із загальних засад здійснення судочинства, визначених положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного, про що зазначено у п.43 рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Веттштайн проти Швейцарії».

Не є підставами для відводу судді заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними та допустимими доказами.

Відповідно до п.п.103, 104, 105 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_5 проти України» від 09.01.2013 року (остаточне 27.05.2013 року), «Для того, щоб встановити, чи може суд вважатися «незалежним» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, слід звернути увагу…на спосіб призначення його членів і строк їхніх повноважень, існування гарантій проти тиску ззовні та на питання, чи створює орган видимість незалежного… Як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необєктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (1) субєктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він обєктивним у цій справі, та (2) об'єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності… Проте між субєктивною та об'єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати обєктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (обєктивний критерій), а й може бути повязана з питанням його або її особистих переконань (суб'єктивний критерій)… Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції субєктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога обєктивної безсторонності…».

Враховуючи, що позивач, заявляючи про відвід судді Славінської Н.Л., не навів належних та допустимих доказів обґрунтованості сумнівів у неупередженості та обєктивності судді, суд вважає, що заявлені обставини для відводу є безпідставними, тому заява про відвід задоволенню не підлягає.

При цьому, права позивача та відповідача не порушуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 27-32 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Славінської Н.Л. відмовити.

Ухвала суду окремо оскарженню не підлягає.

Суддя: