Справа № 734/287/16-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Бузунко О.А. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року Справа: № 734/287/16-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Аліменка В.О., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість, яка утворилась в результаті неконституційних норм Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» з метою виконання вимог Конституційного суду України та виплати позивачу пенсії без обмежень, які були встановлені Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» з 01.01.2012 р. по 30.12.2015 р.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 01.01.2012 р. по 27.07.2015 р. було залишено без розгляду.

Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: зобов'язано відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу пенсії по втраті годувальника за період з 28.07.2015 р. по 30.12.2015 р. без обмеження граничного розміру.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, так як, на її думку, оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є дружиною померлого 03.06.2004 р. ОСОБА_3 та перебувала на його утриманні.

Чоловік позивача займав посаду судді, з якої був звільнений 13.06.2004 р. у зв'язку зі смертю.

З 24.03.2007 р. позивач перебуває на обліку УПФУ в Козелецькому районі Чернігівської області та отримує пенсію по втраті годувальника на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 липня 2012 року у справі № 2508/5202/2012, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 жовтня 2014 року, УПФУ в Козелецькому районі Чернігівської області було зобов'язано провести перерахунок та виплачувати пенсії у зв'язку з втратою годувальника ОСОБА_2 з 01.01.2012 р. на підставі ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року, ст. ст. 37, 37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 р. та на підставі поданої довідки в формі, затвердженій Постановою правління ПФУ від 30.10.2008 р. № 19-11 «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», з урахуванням вже виплачених сум, але не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

На підставі та на виконання зазначеного рішення суду відповідачем було здійснено відповідний перерахунок та виплату пенсії позивача за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. в розмірі 182873,17 грн.

16.11.2015 р. позивач у зв'язку з визнанням рішенням Конституційного суду України від 03.06.2013 р. № 3-рп/2013 неконституційними змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема в частині щодо обмеження граничного розміру щомісячного грошового утримання судді, звернулась до відповідача із заявою щодо проведення перерахунку її пенсії.

Листом УПФУ в Козелецькому районі Чернігівської області від 24.12.2015 р. № 3306/03 позивача було повідомлено про відмову в задоволенні її вимог у зв'язку з тим, що з 01.01.2015 р. пенсійні виплати є об'єктом оподаткування в розумінні Податкового кодексу України, а також через те, що виплата пенсії здійснюється позивачу на підставі судового рішення, ухваленого за законодавством, яке діяло раніше.

Вважаючи таку відмову неправомірною позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги в частині позовних вимог за період з 28.07.2015 р. по 30.12.2015 р. суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення Конституційним судом України рішення від 03.06.2013 р. № 3-рп/2013 виникли додаткові підстави для перерахунку пенсії позивача без обмеження граничного розміру.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII), «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 13 ст. 37 Закону № 3723-XII у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків.

У ч. 5 ст. 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 р. № 3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011 р., було визначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного суду України від 03.06.2013 р. № 3-рп/2013 зазначені положення ч. 5 ст. 138 Закону № 2453-VІ в частині щодо обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, були визнані неконституційними і такими, що втрачають чинність з дня його ухвалення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з викладених вище правових норм та зазначеного рішення Конституційного суду України вбачається, що з моменту його прийняття, тобто з 03.06.2013 р., щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці не підлягає обмеженню десятьма прожитковими мінімумами.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що основою для розрахунку пенсії позивача як дружини померлого судді, яка перебувала на його утриманні, є відповідний розмір його грошового утримання, що, з огляду на викладене, з 03.06.2013 р. не підлягає обмеженню десятьма прожитковими мінімумами.

При цьому, судова колегія відзначає, що ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року, адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 01.01.2012 р. по 27.07.2015 р. було залишено без розгляду, а тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для перерахунку пенсії позивача без обмеження граничного розміру та задоволення її позовних вимог за період з 28.07.2015 р. по 30.12.2015 р.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги лише за період з 28.07.2015 р. по 30.12.2015 р., помилково вважав, що в подальшому порушення прав позивача щодо нарахування та виплати пенсії без обмеження граничного розміру не відбудеться, колегія суддів вважає не обґрунтованими і безпідставними, оскільки гранична дата задоволення позовних вимог, тобто до 30.12.2015 р., обумовлена прохальною частиною позовної заяви /а.с. 7/, а у відповідності до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Позовні вимоги по 27.07.2015 р. включно залишені без розгляду рішенням суду, яке за результатами апеляційного перегляду залишено без змін.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на це, перевіривши оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги, відповідно до ст. 195 КАС України, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, а рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, згідно з вимогами ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 01.06.2016 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Аліменко В.О.