Справа № 813/694/16
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2016-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року № 813/694/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Львіввугілля" в особі відокремленого підрозділу "Червоноградське бюро спеціалізованих маркшейдерських робіт" до Червоноградської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання неправомірним і скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до Червоноградської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання неправомірним і скасування податкового повідомлення-рішення від 27.02.2015 року №.

Заявлені вимоги мотивує неправильним застосуванням за виявлене порушення норми ПК України, що регулює накладення штрафу за несвоєчасну сплату суми податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб. Вважає, що застосуванню підлягала норма ст. 126 ПК України, а не застосована відповідачем норма ст. 127 ПК України, оскільки остання встановлює відповідальність за не нарахування, не утримання та/або не сплату (неперерахування) податків платником податків для податкових агентів до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків. Натомість позивач наголошує, що допустив лише несвоєчасну сплату податків на доходи фізичних осіб. З наведених підстав просить суд про скасування спірного рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, надав письмові заперечення, зокрема зазначає, що позивач являється податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, а відповідальність за порушення вимог правил сплати податку на доходи фізичних осіб врегульовано ст. 127 ПК Укураїни, адже позивач допустив порушення правил сплати саме цього податку. Відтак, не бачить підстав для задоволення позовних вимог, в звязку з чим просить суд про відмову в позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами за наслідками проведеної перевірки оформленої 19.02.2015 року актом №92/2200/26307871 встановлено порушення п.54.2 ст.54, п.57.1, ст.57, пп.168.1.2, пп.168.1.5 п.168.1 ст.168, Податкового кодексу України, а саме несвоєчасне перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 64155,36 грн.

За наслідками перевірки відповідач на підставі пп.54.3.5 п.54.3 ст.54 та п.127.1 ст.127 ПК України 27.02.2015 року прийнято спірне податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб із доходів заробітної плати на суму 25611,56 грн.

Позивач твердить, що оскільки мала місце саме несвоєчасна сплата самостійно визначеного податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, то штраф повинен був мати застосований в розмірах визначених ст.126 ПК України, котра передбачає відповідальність за не сплату грошового зобовязання протягом строків, визначених ПК України, однак відповідачем штраф за виявлене порушення застосований у розмірах визначених ст. 127 ПК України, котра врегульовує відповідальність за порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Приписами п.54.2 ст.54 ПК України встановлено, що грошове зобов'язання щодо суми податкових зобов'язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов'язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом ІV цього кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.

Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Положеннями п.п.176.2 п.176.2 ст.176 ПК України визначено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Згідно з п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

У відповідності до п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Відповідно до п.57.1 ст.57 ПК України, платник податків зобовязаний самостійно сплатити суму податкового зобовязання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Податковий агент зобовязаний сплатити суму податкового зобовязання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що податковий агент зобовязаний перерахувати до бюджету утриманий податок на доходи фізичних осіб під час виплати доходу, а якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податків, то податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені Податковим Кодексом України для місячного податкового періоду.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що підставою для нарахування позивачу штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб за спірним податковим повідомленням - рішенням було виявлення податковим органом несплати (неперерахування) до бюджету податків з доходів у встановлені Податковим кодексом України строки для місячного податкового періоду на загальну суму 64155,36 грн.

Зазначені обставини, на думку податкового органу, свідчать про наявність порушення, передбаченого ст.127 ПК України.

Проте, позивач наголошує, що при порушенні граничного строку сплати податку з доходів фізичних осіб, штраф передбачений ст.127 ПК України застосовуватись не повинен, оскільки був відсутній факт виплати доходу. На думку підприємства, несвоєчасна сплата податку на доходи фізичних осіб має наслідком застосування положень ст.126 ПК України.

Однак суд з позицією позивача не може погодитись з огляду на наступне.

Згідно з п.126.1 ст. 126 ПК України у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобовязання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

В той же час, п.127.1 ст.127 ПК України передбачено, що не нарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1096 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Положення ст. 126 ПК щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених ПК України. Такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до ст.126 ПК України.

Положення ст.127 ПК України встановлюється як міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено ст.126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу.

Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

При цьому, суд вважає за необхідне додатково зазначити, що ст.127 ПК України є спеціальною по відношенню ст.126 ПК України за субєктним складом, оскільки може застосовуватись виключно до платників податків, які здійснюють виплату доходу на користь іншого платника податків, та на яких Кодексом покладений обовязок із нарахування, утримання та сплати податку.

Як було встановлено судом, позивач, на якого приписами чинного законодавства покладено обовязок податкового агента, не здійснив перерахування до бюджету утриманого податку на доходи фізичних осіб під час виплати доходу, та у строки, встановлені для місячного податкового періоду.

Отже, в даному випадку наявний факт неперерахування податковим агентом у встановлені законодавством строки податків безпосередньо до виплати доходу іншим особам, що в свою чергу свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.127 ПК України України, що є наслідком обґрунтованості спірного рішення.

А тому зважаючи на зазначене, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та обєктивному дослідженні.

Суд зазначає, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, адже матеріалами справи встановлено відсутність обставин, що обґрунтовують позов.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.94 КАС України, відшкодування витрат позивачеві, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний 25.05.2016 року.

Суддя Сидор Н.Т.