Справа № 820/829/16
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 травня 2016 р. № 820/829/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВС України в Харківській області про стягнення середньої заробітної плати, компенсації та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій (з урахуванням уточнень) просив суд стягнути з Головного Управління Національної поліції в Харківській області () 60328,34 грн., а саме:

- середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 8565,45 грн.;

- компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 232 грн. 45 коп.;

- компенсацію за несвоєчасну виплату одноразової допомоги з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1530 грн. 44 коп.;

- моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 24.05.1990 проходив службу в Збройних силах по 20.06.1995 р. З 20.06.1995, шляхом переведення, наказом № 88 о/с від 20.06.1995 УМВС України в Харківській області був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та проходив службу за останньою посадою старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу № 2 роти дорожньо-патрульної служби відділу ДАІ з обслуговування міста Харків (м.Харків) ГУ. Наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 679 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, на підставі пункту 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ було звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становила 25 років 05 місяців 09 днів, в пільговому обчисленні становила 26 років 05 місяці 13 днів. Після звільнення з позивачем не був проведений остаточний розрахунок, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та вихідна допомога, яка була виплачена лише 12.04.2016 р. Позивач був звільнений з органів ОВС 06.11.2015, а розрахунок з ним по заробітній платі проведений лише з 29.12.2015 р., тобто із затримкою на 51 день та по теперішній час не сплачений. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 8565,45 грн. (167,95*51). Компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції становить 232,45 грн. Компенсація з урахуванням індексу інфляції щодо затримки виплати одноразової грошової допомоги становить 232,45 грн. Крім того, позивач вважає, що бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50000,00 грн.

Позивач в судове засідання не прибув, надав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, посилаючись на вказані вище обставини просив суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2016р. клопотання представника відповідача, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про заміну первинних неналежних відповідачів у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Відділу безпеки дорожнього руху Управління превентивної діяльності в Харківській області, про стягнення суми - задоволено; замінено первинних неналежних відповідачів - Головне управління Національної поліції в Харківській області та Відділ безпеки дорожнього руху Управління превентивної діяльності в Харківській області, на належного - ліквідаційну комісію УДАІ ГУМВС України в Харківській області (61013, м. Харків, вул. Шевченка, 26).

Представник відповідача, у судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, правом надати письмові заперечення не скористався.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом УМВС України в Харківській області №88 о/с від 20.06.1995 р. позивач, ОСОБА_1, прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України (а.с. 12).

Наказом ГУМВС України в Харківській області № 679 о/с від 06.11.2015р. звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас ЗС України за ст. 64 п. "Г" /через скорочення штатів/ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 /М-057978/, старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу № 2 роти дорожньо-патрульної служби відділу ДАІ з обслуговування міста Харків (м. Харків) ГУ, з виплатою компенсації за 15 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 25 років 05 місяців 09 днів, у пільговому обчисленні та для призначення пенсії - 26 років 04 місяці 13 днів.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про звільнення позивача було винесено на підставі рапорту ОСОБА_1 від 05.11.2015 р. (а.с.11).

Правовий і соціальний статус, умови проходження служби працівниками поліції, розміри і порядок виплати їм грошового забезпечення, регулюється окремим законодавством, а саме Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Абзацом 2 частини 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13 роз'яснено, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл. XV Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), за вибором працівника безпосередньо або після попереднього розгляду в Комісії по трудових спорах (далі - КТС). Вимоги про оплату праці декількох або групи працівників, у тому числі заявлені в їхніх інтересах уповноваженими на це законом органами, не можуть бути об'єднані в одному провадженні через відсутність необхідної для цього спільності предмета позову.

Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Оскільки позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, то до нього застосовуються норми спеціального законодавства. Зокрема, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ встановлені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 №499.

Нормами спеціального законодавства не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного Управління Національної поліції в Харківській області компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції та компенсації за несвоєчасну виплату одноразової допомоги з урахуванням індексу інфляції, то суд вважає зазначені позовні вимоги похідними від вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги про стягнення з Головного Управління Національної поліції в Харківській області моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак позивачем не надані докази заподіяння такої шкоди і причинний зв'язок дій або бездіяльності відповідача з моральними стражданнями позивача, оскільки будь-які об'єктивні данні про наявність у відповідача фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації позивачем не наведено та в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 160 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВС України в Харківській області про стягнення середньої заробітної плати, компенсації та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Тітов О.М.