Справа № 810/1290/16
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м.Київ 810/1290/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Київська Русь"

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Київська Русь", в якому просить суд (з урахуванням уточнення позовних вимог) зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" шляхом додаткового внесення до нього вимог кредитора ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Фастівським МРУ ГУ МВС України в Київській області, 11 липня 1996 року, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на суму 70671,98 грн. та подати ці зміни виконавчій дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у зв'язку з її перебуванням за межами України у період з 18.04.2015 по 17.10.2015, а також неналежно оформленою довіреністю на представництво її інтересів уповноваженою особою, вона не мала реальної можливості своєчасно звернутись до відповідача з заявою про визнання її кредитором та включення до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь".

У судовому засіданні 17.05.2016 позивач уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Відповідач та третя особа явку уповноважених представників до суду не забезпечили.

Разом з цим про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується даними наявних в матеріалах справи повідомлень про вручення рекомендованих поштових відправлень № 461 та № 470.

Будь яких заяв, клопотань, а також заперечень на адміністративний позов від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Київська Русь"до суду не надходило.

Згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд протокольною ухвалою від 17.05.2016 вирішив подальший розгляд даної справи здійснювати в порядку письмового провадження в межах встановленого строку розгляду адміністративних справ.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (Вкладник) укладено договір № 9154-44.24 банківського вкладу (депозиту) в іноземній валюті «Весняний пролісок 2015» (далі -№ 9154-44.24) (а.с. 32)

Відповідно до умов вказаного договору Банк приймає від Вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного Вкладу в сумі 11004,00 дол. США на строк до 05.05.2015 з процентною ставкою за депозитом 11% річних. Банк зобов'язується відкрити вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_2 та прийняти вклад.

Згідно з даними меморіального ордеру № 30 від 04.02.2016, позивачем на вказаний вкладний (депозитний) рахунок перераховано кошти в розмірі 11004,00 доларів США (еквівалент у гривнях - 178720,90 грн.).

Крім того, 04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (Вкладник) укладено договір № 9140-44.24 банківського вкладу (депозиту) в національній валюті «Весняний пролісок 2015» відповідно до умов якого Банк приймає від Вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного Вкладу в сумі 10000,00 грн. на строк до 05.05.2015 з процентною ставкою за депозитом 23% річних. Банк зобов'язується відкрити вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_3 та прийняти вклад (а.с.33).

Згідно з даними меморіального ордеру № 20 від 04.02.2016, позивачем на вказаний вкладний (депозитний) рахунок перераховано грошові кошти в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 16 липня 2015 № 460 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 17 липня 2015 № 138 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк "Київська Русь"та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

На підставі вказаного рішення було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк "Київська Русь" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова Олександра Юрійовича строком на 1 рік з 17 липня 2015 року по 16 липня 2016 року включно.

Враховуючи часткову сплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Київська Русь" ОСОБА_1 коштів за договорами вкладів, а саме у розмірі 200000,00 грн. загальна сума непогашених грошових коштів (кредиторська вимога) станом на 13.04.2016 складала 70671,98 грн.

З метою отримання вказаної суми коштів, позивач 26.11.2015 звернулась до відповідача з заявою про визнання її кредитором по виплаті залишку коштів, які не гарантовані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Разом з цим, листом від 26.11.2015 № 10906/14 позивача було повідомлено про відмову у включенні її вимог до Реєстру вимог кредиторів у зв'язку з недотриманням строків звернення з кредиторськими вимогами (а.с.26).

У подальшому позивач звернувся до Фастівського міськарйонного суду Київської області, який ухвалою від 29.03.2016 за клопотанням представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб закрив провадження у справі, оскільки даний спір з урахуванням його суб'єктного складу є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Вважаючи що відмова внести відомості про неї до Реєстру акцептованих вимог кредиторів не відповідає вимогам статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

В ході судового розгляду позивач надала суду лист від 13.04.2016 № 2186/43, який підписаний уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" Волковим О.Ю., в якому відповідач також зазначає, що у визначений законом строк позивачем не були заявлені кредиторські вимоги до ПАТ "Банк "Київська Русь" і відповідно законні підстави для включення вимог до реєстру вимог кредиторів. Крім того, відповідач повідомив у вказаному листі, що сума коштів на яку не була заявлена кредиторська вимога від імені ОСОБА_1 становить 70671,98 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, яка виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону 4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до статті 44 Закону № 4452 Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законам України "Про банки і банківську діяльність".

Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до частини другої статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з частиною четвертою статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду в семиденний строк з дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів.

Частина п'ята статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлює, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до положень частини першої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду з дня свого призначення зокрема складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Частиною першою статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

З аналізу наведених норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду вимоги до банку, що ліквідується, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду, вимоги, що надійшли після закінчення такого строку вважаються погашеними; а тому, до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягають включенню лише ті вимоги, що заявлені у межах 30-денного строку, визначеного у статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з приписами пунктів 6, 7, 9 Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами (затверджено Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 09.08.2012 № 14) Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.

Вклади, передані перехідному банку, гарантуються Фондом на тих самих умовах, що існували до дня їх передачі.

Відшкодування за вкладами можуть сплачуватися іншим особам згідно із законодавством (за довіреністю, свідоцтвом про право на спадщину тощо).

Якщо вкладник, який проживає за кордоном, не може отримати особисто суму відшкодування, виплата може бути здійснена його уповноваженому представнику в Україні.

У разі звернення до Фонду довіреної особи - додатково до зазначених у пункті 8 цього розділу документів надається нотаріально засвідчена копія довіреності.

Судом встановлено, що 23.07.2015 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення в газеті «Голос України» про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» та, зокрема, роз'яснено що вимоги кредиторів приймаються протягом 30 днів з дня опублікування даного оголошення.

Отже, з огляду на зазначене, граничним строком подачі ОСОБА_1 кредиторських вимог було 25.08.2015 включно.

Водночас, як встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, а саме: копіями авіаквитків та закордонного паспорта ОСОБА_1, позивач з 18.04.2015 по 19.10.2015 перебувала за межами державного кордону України (а.с. 25, 27).

Крім того, як зазначила позивач, нею була оформлена довіреність на ім'я ОСОБА_4 на отримання вкладів і подальші дії. Проте, у зв'язку з тим, що зазначена довіреність була оформлена не належним чином, дії по банківській справі ОСОБА_1 були призупинені.

За наведених обставин, судом встановлено, що позивач об'єктивно не мала реальної можливості звернутись до уповноваженої особи Фонду з відповідною заявою протягом визначеного законодавством терміну на пред'явлення кредиторських вимог до банку.

Щодо поважності причин пропуску строку на звернення з кредиторськими вимогами, правомірності відмови відповідача у включенні вимог ОСОБА_1 до Реєстру вимог кредиторів, а також можливості внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" шляхом додаткового внесення до нього вимог позивача, суд зазначає про таке.

Як вже зазначалось, відповідно до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вимоги кредиторів, що надійшли після закінчення 30 денного строку з моменту опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду вважаються погашеними та включенню до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягають.

Отже, з аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що Закон фактично обмежує особу (кредитора) певним проміжком часу на реалізацію права вимоги до боржника (Банку) визначеного умовами договору банківського вкладу, а також гарантованого Основним Законом права вільно володіти та розпоряджатись своїм майном (грошовими коштами), оскільки не передбачає процедури поновлення строків на подачу заяви про включення до реєстру вимог кредиторів.

Водночас, право на захист кредиторами своїх законних прав та інтересів, в тому числі в разі пропущення строку пред'явлення вимог, передбачено частиною 4 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так відповідно до приписів вказаної норми, будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Така правова позиція узгоджується також з приписами статті 55 Конституції України (кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб), а також частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси).

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідно до вимог чинного законодавства України єдиним можливим способом захисту своїх законних прав та інтересів як кредитора в разі ліквідації банку є звернення до суду.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частин статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Відповідно до частини 1 статті 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а також статті 17 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За практикою Європейського суду з прав людини засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13).

Розглядаючи питання захисту права особи на мирне володіння майном, Європейський суд підтримується позиції, за якою "позбавлення майна згідно із другою нормою може бути виправданим тільки якщо доведена, крім іншого, наявність "інтересів суспільства" та "умов, передбачених законом". Більше того, будь-яке втручання у володіння майном повинно задовольняти принцип пропорційності.

Практика Європейського суду виходить із того, що встановлення державою окремих заборон щодо реалізації права власності на майно, слід розглядати як факти втручання держави в мирне володіння майном, що визначається як одне з фундаментальних прав людини. Такі факти мають аналізуватися щодо їх обґрунтованого застосування, тобто законності, доцільності та пропорційності.

Європейський суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу у випадках, коли держави, що є учасницями Конвенції, намагалися в окремих випадках використовувати правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов'язання щодо відшкодування приватним особам збитків, яких ті зазнали в результаті позбавлення майна. Держава не може в односторонньому порядку вносити поправки до контракту, який укладено з приватною особою, або припиняти його дію без виплати компенсації за втрати, котрих зазнають особи, з якими був укладений контракт. Законодавчий акт також не може скасовувати виплату, пов'язану зі зміною або припиненням контракту (Грецькі очисні заводи та Стратіс Андреадіс проти Греції (1994)). Уряд, оперуючи законами, також не може відмовитися визнавати факт делікту, що мав місце стосовно групи фізичних осіб або щодо держави (Прессос Компаній Нав'єра С. С проти Бельгії (1995).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян висловив свою правову позицію про те, що "утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави" (абзац перший пункту 3.2 мотивувальної частини цього Рішення).

Конституція України визначає, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частини перша, четверта, п'ята статті 41 Основного Закону України).

Право власності є одним із основоположних прав як для приватних осіб, так і для суспільства в цілому. Конституційні засади права власності - такі, як принципові положення щодо непорушності права власності, рівності усіх власників перед законом, а також зазначення на те, що власність зобов'язує, покладені в основу регулювання цивільних відносин як основних засад цивільного законодавства.

Конституційний принцип непорушності права власності проявляється насамперед як засада впевненості власника в незмінності того становища (забезпечення його прав), у якому він перебуває і яке йому гарантовано державою з усім комплексом відповідних засобів, які остання для цього застосовує.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в поверненні всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 Цивільного кодексу України).

Таким чином, з огляду на зазначене та враховуючи, що ОСОБА_1 є власником коштів, які були нею передані на зберігання до Банку на підставі вказаних Договорів, суд дійшов висновку, що позивач не може бути позбавлена права на отримання належних їй та не відшкодованих грошових коштів, в тому числі, і в разі пропущення строку для пред'явлення кредиторських вимог.

При цьому, в ході судового розгляду справи судом встановлено наявність у позивача певних істотних труднощів (а саме перебування протягом встановленого законодавством терміну для подачі відповідної заяви за межами України) для реалізації свого права на звернення до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку із заявою про внесення її даних до реєстру кредиторів протягом встановленого законодавством строку.

Крім того, суд також звертає увагу, що відсутність законодавчо визначеного механізму поновлення пропущеного з поважних причин пропуску строку кредитором на звернення до уповноваженої особи Фонду з вимогами до банку, що ліквідується не відповідає меті Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, визначеної у статті 2 цього нормативно-правового акта".

Отже, суд визнає поважними причини пропуску строку позивача на звернення до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з відповідною заявою.

Разом з цим, діючим законодавством не передбачено процедури поновлення строків на подачу заяви про включення до реєстру вимог кредиторів та відповідно до приписів Закону № 4452 відповідач наділений повноваженнями відмовляти у визнанні кредиторами. Таким чином, рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича, яким ОСОБА_1 відмовлено у включенні її вимог до Реєстру вимог кредиторів є таким, що прийнято відповідно до норм чинного законодавства.

Водночас, відповідно до приписів пункту 2.6 Розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджене Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2) уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, саме до повноважень Уповноваженої особи входить складання реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до нього.

Відповідно до пункту 12 частини 5 статті 12 Закону № 4452-VI, а також пункту 4.26 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, реєстр акцептованих вимог кредиторів затверджує виконавча дирекція Фонду.

У той же час, як визначено в пункту 4.31 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили.

З огляду на зазначене та враховуючи право позивача на отримання належних їй грошових коштів, наявність поважних причин пропуску строку на звернення з заявою про внесення її даних до Реєстру вимог кредиторів, а також відсутність законодавчо визначеного механізму поновлення таких строків, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", а саме включивши відомості про вимоги кредитора ОСОБА_1 на суму 70671,98 грн. та подати ці зміни виконавчій дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судрочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, у свою чергу, заперечень проти позову, а також будь яких доказів суду не надав та доводів позивача не спростував.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач вимог про відшкодування судових витрат не заявляв, судові витрати стягненню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" шляхом додаткового внесення до нього вимог кредитора ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Фастівським МРУ ГУ МВС України в Київській області, 11 липня 1996 року, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на суму 70671 (сімдесят тисяч шістсот сімдесят одна) грн. 98 коп. та подати ці зміни виконавчій дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.