Справа № 724/286/16-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 724/286/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Руснак А.І.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

25 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С.

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

представника відповідача: Печерової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області на постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області про визнання дій неправомірними та зобов`язання провести поновлення раніше призначеної пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій відповідача щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком неправомірними та зобов`язати відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року.

Відповідно до постанови Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно паспорта серії МО №592743 позивач є громадянкою України. Також, матеріали справи не містять даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

З 01.01.2009 року виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку з тим, що вона виїхала на постійне місце проживання в США.

01.02.2016 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутністю відповідної міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009, яким поновлено права пенсіонерів та зазначено, що виплата пенсії не може ставитись у залежність від місця проживання громадянина України.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно з п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Як зазначено в рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення).

Водночас, у п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Однак, судом першої інстанції помилково зобов'язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року, вважаючи, що в силу рішенні № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, відтак з цього часу відповідач має відновити виплату пенсії позивача.

Вирішуючи питання про те, з якої дати позивачу слід поновити виплату пенсії, колегія суддів виходить з того, що обов'язковою передумовою для поновлення виплати пенсії є подача пенсіонером відповідної заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з моменту її звернення з відповідною заявою до пенсійного органу, з урахуванням рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити.

Відповідно до ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду суд апеляційної інстанції має право, зокрема, змінити постанову суду.

За правилами ч. 1 ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області задовольнити частково.

Постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року змінити в частині дати, з якої зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 раніше призначену пенсію за віком, а саме замість "07 жовтня 2009 року" зазначити "01 лютого 2016 року".

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26.05.16.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Смілянець Е. С.