Справа № 813/284/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року № 813/284/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1М,

представників: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області (далі ГУ МВСУ у Львівській області, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.04.2016 року, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ МВСУ у Львівській області від 06.11.2015 року №830/ос в частині його звільнення з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС;

- поновити його на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС з 07.11.2015 року;

- зобовязати ГУ МВСУ у Львівській області нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за весь час перебування у вимушеному прогулі в розмірі 10 849 грн;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області від 06.11.2015 року № 830 о/с його звільнено із займаної посади через скорочення штатів на підставі пункту 10 та 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну Поліцію» та пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Із вказаним звільненням не погоджується, вказуючи на недотримання відповідачем ряду вимог чинного законодавства. Зокрема, відповідачем не було запропоновано позивачу іншу посаду, не обґрунтовано можливості його подальшого проходження по службі, а також не було належним чином повідомлено про вивільнення у звязку зі скороченням штату. Крім цього, на момент звільнення він перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 04.09.2015 року до 07.03.2018 року, тому звільнення під час перебування у такій відпустці є порушення статті 184 Кодексу законів про працю України.

Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні, суть яких зводиться до законності звільнення ОСОБА_1 на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну Поліцію» та пункту 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII опубліковано 06.08.2015 р. в газеті «Голос України», та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліції» встановлено, що «з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів». Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Головне Управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06.11.2015 року знаходиться в стані припинення. Тому ГУМВС у Львівській області не могло запропонувати ОСОБА_1 іншу посаду для можливості його подальшого використання на службі. Крім того, згідно з пунктами 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. При цьому, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. Просила у задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі наказу ГУ МВС від 02.03.2010 року ОСОБА_1 02.03.2010 року був прийнятий на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського районного відділу ЛМУ ГУМВС.

Наказом від 05.09.2015 року № 104 о/с ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 04.09.2015 року по 07.03.2018 року (а.с. 9).

Наказом ГУ МВС у Львівській області від 06.11.2015 року № 830 о/с «По особовому складу» капітана міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого сектору розшуку Сихівського районного відділу ЛМУ ГУМВС, згідно з п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 г (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року (а.с. 8).

Не погоджуючись з таким наказом, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ, тому на нього поширювалися вимоги спеціального законодавства: Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1992 року № 565-XII (далі Закон № 565-XII) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114), а також Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ).

Статтею 18 Закону № 565-XII передбачено, що Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обовязки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обовязки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

06.08.2015 року в газеті «Голос України» опубліковано Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII), який набув чинності 07 листопада 2015 року.

Закон № 580-VІІІ визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, позивач 06.08.2015 року попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу визначеного вказаною нормою Закон № 580-VІІІ порядку.

Приписами пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Закон № 580-VІІІ передбачив для працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції та за умови відповідності вимогам до поліцейських, право вибору щодо порядку прийняття на службу до поліції: шляхом видання наказів про призначення за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими.

Основними умовами реалізації права проходити службу є: волевиявлення працівника міліції (бажання); відповідність вимогам до поліцейських, встановлених Законом № 580-VІІІ; тримісячний строк з дня опублікування цього Закону.

При цьому, бажання проходити службу в поліції реалізовується шляхом подачі працівником міліції відповідного рапорту або заяви до закінчення встановленого Законом № 580-VІІІ граничного терміну, тобто до 07. 11.2015 року.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до Закону № 580-VIII не є обовязком роботодавця.

З довідки СДЗ ГУНП у Львівській області від 15.03.2016 № 317/10-2016 та відповіді члена ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_4 від 15.03.2016 № 318/10-2016 встановлено, що рапорт про звільнення з ОВС за пунктом «з» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, а також заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП у Львівській області від ОСОБА_1 не надходили (а.с. 50-51).

Натомість, наказом від 05.09.2015 року № 104 о/с ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.09.2015 року по 07.03.2018 року (а.с. 9).

Тобто, позивач, будучи попередженим про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів з органів внутрішніх справ та обізнаним із порядком прийняття на службу в поліції, через місяць після такого попередження та за два місяці до закінчення встановленого Законом № 580-VIII строку на реалізацію свого бажання служити в поліції, не скористався наданим йому цим Законом правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, а оформив відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Щодо доводів позивача про наявність у нього переважного права залишення на роботі через перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то суд зазначає таке.

Порядок надання відпусток по догляду за дитиною встановлює стаття 179 Кодексу Законів про працю України ( далі - КЗпП України), яка має назву «Відпустки у зв'язку з вагітністю, пологами і для догляду за дитиною».

Частиною третьою вказаної статті передбачено право жінки на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Водночас, частина сьома цієї ж статті 179 КЗпП України визначає право використання повністю або частинами відпустки для догляду за дитиною, передбаченої, зокрема, частиною третьою, також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Відповідно до частини першої статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 скористався наданим частинами третьою та сьомою статті 179 КЗпП України правом як батька дитини використати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Статтею 184 КЗпП України закріплені гарантії при прийнятті на роботу жінок та встановлено заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так, згідно з частиною 3 цієї статті звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Таким чином, працевлаштування вказаних категорій працівників при повній ліквідації підприємства, установи чи організації є обовязком власника або уповноваженого ним органу.

Статті 179 та 184 КЗпП України містяться у спеціальній главі, яка називається «Праця жінок», яка покликана забезпечити дотримання принципу рівності чоловіків і жінок через гарантії можливості поєднувати право на працю та материнство.

Надаючи право батькові дитини скористатися відпусткою по її догляду, законодавець не встановив йому при цьому гарантій (в тому числі щодо заборони бути звільненим під час перебування у такій відпустці), передбачених для матері.

Тому ОСОБА_1 не належить до соціально захищеної категорії працівників, на яких в силу прямих норм Конституції України та КЗпП України поширюються гарантії щодо заборони їх звільнення без обовязкового працевлаштування.

Тому доводи позивача ОСОБА_1 про його переважне право залишення на роботі у звязку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та про порушення відповідачем вимог статті 184 КЗпП України при його звільненні є помилковими.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наказ ГУ МВС Львівській області від 06.11.2015 року № 830 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області прийнятий відповідно до вимог Закону № 580-VIII.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді трудових спорів, повязаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», визначено перелік територіальних органів що ліквідуються, в тому числі ГУМВС України у Львівській області, та структурний підрозділ ГУМВС де проходив службу позивач. Також, відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ст. ст. 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2014 року № 401, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», МВС України видано наказ від 30.10.2015 № 1322 щодо ліквідації ГУМВС та його структурних підрозділів відповідно. Тобто вищезазначеним наказом МВС утворено ліквідаційну комісію ГУМВС в т.ч. і структурних підрозділів ГУМВС України, їх головою призначено відповідних осіб, на яких покладено обовязки здійснення передбачених законодавством заходів щодо ліквідації територіального органу як юридичної особи.

Враховуючи ліквідацію (а не реорганізацію чи перетворення) наказом МВС №1388 від 06.11.2015 вважаються такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін.

Це означає, що всі посади в ГУМВС України у Львівській області скорочено, всіх працівників, які приймались на службу та проходили її у апараті та підрозділах ГУМВС у Львівській області відповідно до Закону України «Про міліцію», звільнено 06.11.2015 року, який був останнім робочим днем та за який всі отримали грошове утримання.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України. До таких актів належать закони України: «Про Національну поліцію», «Про міліцію», постанови Кабінету Міністрів України: «Про затвердження положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29 липня 1991.р. № 114, Постанова Кабінету Міністрів від 16.09.2016 року №730.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було прийнято рішення про ліквідацію Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та структурних підрозділів ГУМВС України у Львівській області. В подальшому на виконання вищезазначеної постанови та в зв'язку з втратою чинності Закону України «Про міліцію» видано відповідні накази для ліквідації.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Головне Управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06.11.2015 року знаходиться в стані припинення.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація повязана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обовязки.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Відповідно до підпункту «г» пункту 63 Положення № 114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Оскільки стосовно позивача ОСОБА_1 судом не встановлено обмежень, які б перешкоджали відповідачу (при дотриманні встановленої законодавством процедури) приймати рішення про його звільнення, тому він був звільнений на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення, тобто через скорочення штатів.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов висновку, що ГУ МВС Львівській області при його прийнятті діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваному наказу від 06.11.2015 року № 830 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області є безпідставними, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про поновлення його на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС з 07.11.2015 року та зобовязання ГУ МВСУ у Львівській області нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за весь час перебування у вимушеному прогулі в розмірі 10 849 грн, то такі до задоволення також не підлягають, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника ГУ МВСУ у Львівській області від 06.11.2015 року №830/ос в частині його звільнення з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС.

Відповідно до положень пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачу звільнений від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому підстав для вирішення відповідно до положень статті 94 КАС України питання про судові витрати немає.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.