Справа № 803/438/16
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Справа № 803/438/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського суду, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 судова адміністрація України, Державна Казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Нововолинського міського суду, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 судова адміністрація України, ОСОБА_4 Казначейська служба України про визнання протиправними наказів Нововолинського міського суду від 18.12.2015 року № 51/02-04 «Про відрахування зі штату суду» та від 25.12.2015 року № 53/02-04 «Про припинення доплат», зобовязати Нововолинський міський суд видати наказ про відрахування зі штату суду 28.12.2015 року та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період роботи 21.12.1999 року по 21.12.2002 року тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12 по 28.12.2015 року, вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою, зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Волинській області нарахувати та виплатити позивачу: щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 60 відсотків посадового окладу, компенсацію за невикористану відпустку, за період роботи 21.12.1999 року по 21.12.2002 року тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12 по 28.12.2015 року, вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою, перерахувати та виплатити недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності за період листопад-грудень 2015 року в розмірі 100% середньої заробітної плати з врахуванням доплат за вислугу років, 66656,85 грн. за затримку виплати розрахункових з 29.12.2015 року по 01.04.2016 року.

Позов мотивовано тим, що 21 грудня 1992 року позивач був призначений на посаду судді Нововолинського міського суду Волинської області згідно з наказом управління юстиції Волинської обласної державної адміністрації №253.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_5 України від 12 листопада 2015 року №788- VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнений з посади судді Нововолинського міського суду у звязку з поданням у відставку. Наказом №51/02-04 від 18.12.2015 року Нововолинського міського суду його відраховано зі штату Нововолинського міського суду із 28 грудня 2015 року

Заява про звільнення у звязку з поданням у відставку була подана позивачем 18 березня 2015 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Звільнення пройшло у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2007 року №2453 VI.

Позивач вважає, що наказ про його звільнення від 18.12.2015 року винесений із порушенням вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 58 від 29 липня 1993 року, оскільки винесений не в день його звільнення. На момент його винесення 18 грудня 2015 року він перебував на лікарняному і не міг ознайомитись із даним наказом, а до 28 грудня 2015 року перебував у відпустці.

Також позивач вважає незаконним наказ Нововолинського міського суду від 25 грудня 2015 року № 53/02-04, яким йому було припинено доплату за вислугу років із 13 листопада 2015 року.

Так згідно зі ст. 129 Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат, в тому числі за вислугу років. У відповідності до п. 4 ст. 109 Закону суддя продовжує здійснювати повноваження до прийняття рішення про його звільнення у звязку з виходом у відставку. Наказом Нововолинського міського суду від 16 жовтня 2014 року № 27/02-04 позивачу було встановлено доплату за вислугу років в розмірі 60 відсотків від посадового окладу. У звязку з тим, що до 28 грудня 2015 року він продовжував здійснювати повноваження судді, тому мав право на отримання доплати за вислугу років. Крім того, вважає, що накази не можуть мати зворотної дії в часі.

Ч. 1 ст. 109 Закону передбачалось, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Отже, право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг 20 років. Позивач реалізував дане право, звернувшись 18 березня 2015 року із заявою про звільнення у звязку з поданням у відставку

За приписами ч.1 ст.136 Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, йому не було виплачено вихідної допомоги у звязку з тим, що пунктом 28 Розділу 2 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року виключено статтю 136 Закону. Ці зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Вважає, що йому безпідставно відмовили у виплаті вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку, посилаючись на статтю 136 Закону, якою таку виплату не передбачено, оскільки він набув право на відставку у січні 2010 року, ще задовго до подання заяви про звільнення з цієї підстави. Факт подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації права. Приписи ч. 1 ст. 136 Закону є похідними від положень ч.1 ст.109 Закону якою визначено гарантії незалежності судді.

Отже, право на одержання вихідної допомоги позивач набув водночас з набуттям права на відставку. Статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, виключення ст. 136 Закону не може скасовувати вже існуюче на той час його право на одержання вихідної допомоги.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, розяснення Конституційного суду вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів», а дії відповідача щодо відмови у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є противоправними та порушують права та інтереси, гарантовані Конституцією України.

Згідно з п. 5 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (який діяв станом на 1999-2002 рік), суддям надається щорічна відпустка тривалістю 30 робочих днів з наданням додаткового посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Позивач стверджує, що станом на 21 грудня 1999 року у нього було більше 10 років стажу на державній службі. За період роботи з 21 грудня 1999 по 21 грудня 2002 року управлінням юстиції Волинської області позивачу не було надано додаткової відпустки 45 днів. ОСОБА_6 обставина була встановлена після звільнення і при перевірці особистих документів при звільненні.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Тобто позивач вважає, що мав право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку лише у разі звільнення, однак у наказі Нововолинського міського суду №51/02-04 від 18 грудня 2015 не було вказано про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за 45 днів за вказані періоди..

Також позивач зазначає, про невірну виплату йому коштів по тимчасовій непрацездатності, так як вона виплачена не в тих розмірах, які визначені чинним законодавством.

Відповідачі не виплатили позивачу розрахункові за надбавку, за вислугу років, компенсацію за невикористану відпустку, допомогу по тимчасовій втраті працездатності та вихідну допомогу.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки відповідач своєчасно не виплатив розрахункових, тому повинен виплатити середній заробіток з 29 грудня 2015 року по 1 квітня 2016 року включно в сумі 66656 грн. 85 коп.

В подальшому позивач неодноразово збільшував позовні вимоги в частині виплати коштів за затримку виплати розрахункових, в іншій частині позову первинні позовні вимоги залишились незмінними. В остаточній заяві про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути на його користь 100498,02 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити їх в повному обємі. Суду пояснив, що він з 1999 року по 2002 рік мав право на додаткову відпустку в розмірі 15 календарних днів, яка йому не надавалась за ці періоди, і відповідно не була врахована при виплаті компенсації за невикористану відпустку при виході у відставку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач Нововолинський міський суд свого представника у судове засідання не направив, просив справу розглядати за його відсутності. У поданих суду запереченнях позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити з наступних підстав.

10 листопада 2015 року Нововолинським міським судом Волинської області на підставі заяви позивача було видано наказ №24/02-06 «Про надання частини щорічної основної відпустки судді Свередюку А.В.», яким йому надано щорічну основну відпустку терміном пять календарних днів з 16.11.2015 по 20.11.2015 року. Також, 10.11.2015 за № 25/02-06 був виданий наказ «Про надання додаткової відпустки судді Свередюку А.В.», яким надано позивачу додаткову відпустку з 23.11.2015 по 07.12.2015 року.

Після видачі наказів про відпустку Верховна ОСОБА_5 України 12.11.2015 року прийняла Постанову за № 788-VІІІ «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді Нововолинського міського суду Волинської області у звязку із поданням заяви про відставку.

Під час відпустки позивач неодноразово перебував на листку непрацездатності у звязку із чим період відпустки продовжувався.

Листом територіального управління Державної судової адміністрації України від 11.12.2015 року за № 2015/04-27 від 11.12.2015 «Про завершення фінансового року», з метою вжиття заходів щодо раціонального та ефективного використання кошторисних призначень в 2015 році, в термін до 22.12.2015 року судам області необхідно було подати до територіального управління у Волинській області документи фінансового характеру для проведення платежів через Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області.

У звязку з цим до територіального управління ДСА України в Волинській області Нововолинським міським судом Волинської області завчасно були підготовлені та подані усі документи, які носили фінансовий характер, в тому числі, за попередньою усною домовленістю з позивачем, і наказ №51/02-04 від 18 грудня 2015 року «Про відрахування зі штату ОСОБА_1В.», яким позивач відрахований зі штату суду 28 грудня 2015 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку терміном 1 (один) календарний день. Відповідно до табелю обліку робочого часу за грудень 2015 року - 28 грудня 2015 року у позивача був робочий день. Тобто право позивача датою видачі наказу порушено не було.

Питання щодо зміни дати видачі наказу № 51/02-04 від 18.12.2015 року «Про відрахування зі штату суду ОСОБА_1В.» на 28 грудня 2015 року із внесенням відповідних виправлень у трудову книжку запропоновано врегулювати у досудовому порядку.

Згідно з наказом голови суду №51/02-04 від 18.12.2015 року ОСОБА_1 відрахований зі штату суду з 28 грудня 2015 року з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку терміном один календарний день за період роботи з 21 по 28 грудня 2015 року, відповідно до обліку відпусток, який ведеться у суді.

Відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку до ОСОБА_5 юстиції), згідно з яким стаття 136 вказаного Закону, що регулює питання виплати вихідної допомоги, виключена. Тому станом на 28 грудня 2015 року, тобто на день відрахування позивача зі штату суду, відсутні законодавчі підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою,

Відповідно до п 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною ОСОБА_5 України постанови про звільнення з посади судді. Пунктом 10 ст. 133 Закону передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя не має права на отримання доплат до посадового окладу. Оспорюваним наказом виплату такої надбавки у відповідності до даних норм позивачу було припинено. Тому підстав для скасування наказу Нововолинського міського суду від 25 грудня 2015 року №53/02-04 про припинення з 13 листопада 2015 року щомісячні оплати за вислугу років в розмірі 60 відсотків посадового окладу, яка встановлена наказом даного суду від 16 жовтня 2014 року №27/02-04 немає. З врахуванням викладеного просили в задоволенні позову відмовити.

Представник ТУ ДСА у Волинській області в письмових запереченнях позов не визнав із наступних підстав. Відповідно до п. 4.3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (далі-Положення), затвердженого Головою ДСА України від 25.09.2015 р, територіальне управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління та місцевих загальних судів Волинської області.

Проведення нарахування та виплата суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів, передбаченої ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ), територіальним управлінням здійснюються на підставі наказу голови відповідного місцевого загального суду згідно з ч. 2 ст. 24 Закону, відповідно до положень якої голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

У звязку із набранням чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VІІІ, яким затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до територіального управління для відому Нововолинським міським судом Волинської області скеровано копію наказу про припинення доплат судді Свередюку А.В. від 25.12.2015 року № 53/02-04.

Згідно з вищевказаним наказом позивачу припинено з 13 листопада 2015 року виплату щомісячної доплати за вислугу років відповідно до ч.5, ч.10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 60 % посадового окладу судді, яка була встановлена наказом голови суду від 16.10.2014 №27/02-04.

Зазначає, що облік відпусток суддів та працівників апарату Нововолинського міського суду ведеться в суді.

Відповідно до повноважень, головою Нововолинського міського суду і видано наказ «Про відрахування зі штату суду ОСОБА_1В.» від 18.12.2015 року № 51/02-04, копію якого скеровано до територіального управління для проведення відповідних розрахунків.

На підставі п.2 зазначеного наказу з урахуванням положень територіальним управлінням відповідно до покладених на нього Законом та Положенням повноважень проведено відповідні нарахування та виплати.

Зазначає, що на час прийняття постанови про звільнення позивача стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VІІ. Таким чином, підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Крім того, ч. 4 ст. 109 Закону України (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) визначалося, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. Також зазначають, що з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді міського суду позивач перебував на посаді судді і йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Отже, отримання позивачем заробітної плати у період з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді Нововолинського міського суду є підтвердженням того, що підставою для нарахування та виплати судді вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат є не факт подання суддею заяви про відставку до ОСОБА_5 ради юстиції, а прийняття рішення Верховною ОСОБА_5 України про відставку судді.

Також, відповідно до ст. 24 Закону голова суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Цією ж статтею на голову суду покладено обов'язок видавати на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судці з посади відповідний наказ.

Наказ голови суду від 18.12.2015 № 51/02-04 не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України як на підставу виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, то вони не є обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

З врахуванням викладеного в задоволенні позову просять відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача в доповнення до письмових заперечень зазначив, що всі нараховані суми позивачу при його звільненні повністю були йому виплачені. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної судової адміністрації України в судове засідання не зявився, просив розгляд справи проводити у їх відсутності.

В письмових поясненнях представник Державної судової адміністрації України проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що на момент виходу у відставку позивача норма ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка регламентувала виплату вихідної допомоги втратила чинність, а тому правових підстав для її виплати у відповідачів не було. З цих підстав в задоволенні позову просить відмовити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, хоча про час і місце слухання справи був належним чином повідомлений.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 21 грудня 1992 року позивач був призначений на посаду судді Нововолинського міського суду Волинської області згідно з наказом управління юстиції Волинської обласної державної адміністрації №253.

18.03.2015 року ОСОБА_1 подано заяву про відставку відповідно до п.9.ч.5 статті 126 Конституції України.

Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 12.11.2015 року № 788-VIII Про звільнення суддів» позивача звільнено із посади судді у звязку з виходом у відставку.

Наказом голови Нововолинського міського суду від 18.12.2015 року № 51/02-04 «Про відрахування за штату суду ОСОБА_1В.», позивача відраховано із штату суду з 28.12.2015 року. Пунктом 2 вказаного наказу зобовязано виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 1 календарний день.

Наказом голови Нововолинського міського суду від 25.12.2015 року № 53/02-04 «Про припинення доплат» ОСОБА_1В.» припинено виплату доплати за вислугу років в розмірі 60% із 13.11.2015 року.

Як вбачається із платіжного доручення № 2034 від 29.12.2015 року, всі належні до виплати при розрахунку позивачу були здійснено.

Суд вважає, що оспорюванні позивачем накази голови Нововолинського міського суду від 18.12.2015 року № 51/02-04 «Про відрахування за штату суду ОСОБА_1В.» яким позивача відраховано із штату суду з 28.12.2015 та від 25.12.2015 року № 53/02-04 «Про припинення доплат» ОСОБА_1В.» яким йому припинено виплату доплати за вислугу років в розмірі 60% із 13.11.2015 року винесені із дотриманням вимог чинного законодавства враховуючи наступне.

Частиною 2 ст.і 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 12 лютого 2015 року №192-VIII (ОСОБА_6 №№192-VIII) голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 58 від 29 липня 1993 року, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника.

Із наказів про надання відпусток, табелів обліку робочого часу, листків непрацездатності вбачається, що позивач перебував у відпустці та на лікарняному до 27.12.2015 року. 28.12.2015 року у нього був робочий день.

Норми чинного законодавства визначають, що в день звільнення працівнику повинно бути видано наказ про звільнення і трудову книжку. Трудовим законодавством не закріплено імперативної норми про те, що наказ про звільнення повинен видаватися саме в день звільнення. Видання такого наказу до дня звільнення є незабороненим. У даному випадку дата видачі наказу про відрахування із штату суду 18.12.2015 року ніяким чином не впливає на права та інтереси позивача, оскільки має значення не дата видачі наказу про звільнення, а момент звільнення (відрахування із штату), з яким законодавець повязує настання певних правових наслідків, тобто 28.12.2015 року. На дату звільнення позивач не перебував ні на лікарняному, ні у відпустці

Що стосується припинення доплат за вислугу років в розмірі 60%, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.10 ст. 133 Закону №192-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнений з посади судді Нововолинського міського суду у звязку з поданням у відставку.

Тобто, із 13.11.2015 року, враховуючи вимоги даної норми Закону, позивач втратив право на отримання доплат за вислугу років, так як він звільнений з посади судді і відповідно ним не здійснюється правосуддя.

У даному випадку виплата такої доплати до посадового окладу повязана із можливістю судді здійснювати правосуддя, а не збереженням статусу судді. Виплата такої допомоги припиняється з моменту припинення здійснення правосуддя суддею, в даному випадку з 13.11.2015 року.

Тому, з врахуванням викладеного, вказані накази винесено у відповідності до вимог чинного законодавства, вони є правомірними, а підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні враховуючи наступне.

Позивач повязує виплату такої допомоги із набуттям ним права на відставку в 2010 року та із гарантією незалежності суддів.

Однак, з таким твердженнями суд не погоджується .

Частиною 1 ст.136 Закону України Про судоустрій та статус суддів (в редакції Закону, що діяла раніше) визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Дійсно, на момент набуття права на відставку позивачем в 2010 році діяла норма ст.136 Закону № 2453, яка давала право судді, який вийшов у відставку, на отримання зазначеної допомоги.

Підставами для виплати допомоги, на думку суду, є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, постанова ВР України про відставку судді та наказ голови відповідного суду, де працював суддя до виходу у відставку про відрахування із штату суду.

В судовому засіданні встановлено, що постанова ВР України про відставку позивача прийнята 12.11.2015 року.

Законом України № 1166 від 27.03.2014 року Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України, внесено зміни до Закону України Про судоустрій і статус суддів, яким ст. 136 даного Закону виключено.

Тобто, на момент виходу позивача у відставку чинним законодавством не передбачено право судді у відставці на отримання зазначеної допомоги.

Тому враховуючи зазначене, Нововолинським міським судом Волинської області правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства, було відмовлено у виплаті такої допомоги ОСОБА_1

Також суд зазначає, що у даному випадку позивач просить суд зобовязати відповідачів вчинити дії по нарахуванню зазначеної допомоги, однак задоволення позову в цій частині можливе, лише за наявності встановлення судом у відповідачів протиправної бездіяльності чи дій, а також протиправності прийнятих ними рішень, чого в даному випадку не було.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що на момент набуття права на відставку норма ст.136 Закону діяла і нею фактично було реалізовано право на відставку, виходячи із наступного.

Виплата суддівської винагороди визначена ст.136 Закону № 2453, передбачала її виплату судді, який вийшов у відставку, а не заявив намір про це чи набув право на відставку.

Подача заяви суддею про відставку засвідчує бажання судді піти у відставку з підстав, визначених чинним законодавством, і реалізується лише після прийняття відповідної постанови ВР України, на момент прийняття якої норма даної статті не діяла.

Виплата такої допомоги не була повязана із набуттям права на відставку,а здійснювалась лише при звільненні судді.

Також судом не можуть бути взяті посилання позивача на Конституцію України та рішення Конституційного суду України щодо обмеження гарантій незалежності суддів у разі невиплати такої допомоги, виходячи з такого.

Конституційний Суд України у справі N1-1/2013 від 19.11.2013 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, на даний час норми Закону України № 1166 від 27.03.2014 року Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України, яким внесено зміни до ст.136 Закону України № 2453, діють, у встановленому порядку вони не визнані неконституційними.

Суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про зобовязання виплатити йому компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 1999-2002 роки, оскільки їх ненадання (невикористання) не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Як встановлено ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч. 5 ст.і 44 Закону України «Про статус суддів (яка діяла на 1999-2002 роки) суддям надається щорічна відпустка тривалістю 30 робочих днів з наданням додаткового посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів

Позивач стверджує, що станом на грудень 1999 року в нього був наявний стаж державної служби більше 10-ти років, яким надавав йому право згідно із Законом України «Про державну службу» на отримання додаткової відпустки, та йому не надавалась за вказаний період.

Однак, із таким твердженням суд не погоджується виходячи із наступного.

Позивач станом на 1999-2002 роки працював на посаді судді, права і обовязки якого були закріплені Законом України «Про статус суддів», в тому числі і надання додаткової відпустки.

Як вбачається із матеріалів особової справи, довідок про розрахунок державної служби позивач станом на 1999-2002 роки не мав стажу судді, який давав право на отримання додаткової відпустки, а тому така відпустка йому не надавалась.

Із карточокдовідок та розрахункових листків (а.с. 171-198) за період 1999-2002 року вбачається, що йому виплачувалась надбавка до посадового окладу в розмірі 15%, що свідчить про наявність в нього суддівського стажу до 10-ти років, яка не надавала йому права на отримання додаткової відпустки.

В даних карточкахрахунках є відомості про надання та використання відпусток за вказаний період, які позивач в тих розмірах на які в нього було право, використав.

Надбавку в розмірі 20% до посадового окладу (стаж роботи на посаді судді більше 10-ти років) позивач почав отримувати з 01.06.2002 року, та відповідно право на додаткову відпустку, яким і користувався.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що в позивача не було на момент звільнення невикористаних відпусток, а відповідно і права на отримання компенсації за їх невикористання.

Також не підлягають до задоволення вимоги позивача про перерахування йому недоплаченої допомоги за час тимчасової непрацездатності.

Так відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах:100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років.

Згідно з п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМ України № 1266 від 26.09.2001 року (з наступними змінами) розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), є 12 календарних місяців, що передують місяцю настання страхового випадку (для розрахунку допомоги по безробіттю - реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної).

Як вбачається із протоколів № 25 від 08.12.2015 року, № 21 від 23.11.2015 року засідання комісії із соціального страхування тимчасової втрати працездатності Нововолинського міського суду, розрахунків оплати лікарняного листка (а.с. 66-70) позивачу у відповідності у вищевказаного Закону та Порядку було проведено розрахунок лікарняного, яка становила 100% за період роботи з листопада 2014 по жовтень 2015 року, а тому відсутні підстави для здійснення його перерахунку.

Отже, враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158, 160 ч.3, 162, 163, 186 КАС України, на підставі Закону України Про судоустрій і статус суддів», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Нововолинського міського суду, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 судова адміністрація України, ОСОБА_4 Казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі до 30.05.2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк