Справа № 802/625/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 травня 2016 р. Справа № 802/625/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представника позивача: ОСОБА_1

у відсутність відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Арбітражного керуючого (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) ОСОБА_2

до: Головного територіального управління юстиції у Київській області

про: визнання протиправним та скасування акту позапланової перевірки

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась арбітражний керуючий ОСОБА_2 (далі арбітражний керуючий, позивач) з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування акту позапланової перевірки від 25.04.2016 року №23/16 та зобовязання прийняти новий акт позапланової перевірки з урахуванням заперечень позивача до довідки від 14.04.2016 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час складання акту перевірки відповідачем не тільки неприйняті до уваги заперечення на довідку про результати позапланової перевірки, але взагалі зазначено, що таких (заперечень, пояснень) не було, що не відповідає дійсності. Позивач зазначає про відсутність з його боку порушень зазначених у акті, а також, що під час виконання повноважень розпорядника майна у справі про банкрутство вчиняв дії відповідно до вимог діючого законодавства. Посилається на те, що кожна особа користується наданими їй правами на власний розсуд, тому вона не вважала за необхідне скликання ще раз зборів кредиторів, що є її правом, а не обовязком. Крім цього, позивач не здійснила повний аналіз фінансово-господарської діяльності боржника у звязку із наявністю обєктивних причин, а саме, не надання позивачеві керівником боржника відповідних документів. До того ж, для здійснення вказаного аналізу діючим законодавством не встановлено ніякого терміну, що спростовує твердження відповідача про зворотнє. Відтак, на думку позивача, висновки, викладені у акті перевірки щодо наявності порушень є протиправними та не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 26.05.2016 року провадження по справі в частині позовних вимог щодо зобовязання відповідача прийняти новий акт позапланової перевірки з урахуванням заперечень позивача до довідки від 14.04.2016 року - закрито.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, шляхом направлення поштової кореспонденції за місцем реєстрації. Згідно частини четвертої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців місцезнаходження відповідача зазначено наступне: 04071 м. Київ, вул. Ярославська,5/2. За цією адресою відповідача поштою суд повідомляв про розгляд справи, але конверт повернувся до суду з відміткою «вибув». Крім цього, відповідач викликався до суду шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, яка міститься в Єдиній базі даних електронних адрес, номерів, факсів (телефаксів) субєктів владних повноважень.

Так, відповідно до частини першої статті 38 КАС України, суб'єкту владних повноважень текст повістки надсилається електронною поштою (факсимільним повідомленням) на адресу електронної пошти або на номер факсу (телефаксу), які містяться у Єдиній базі даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб'єктів владних повноважень. Суб'єкт владних повноважень повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду і приєднується секретарем судового засідання до справи. Таке підтвердження є достатнім доказом належності повідомлення суб'єкта владних повноважень про дату, час і місце судового розгляду. Якщо протягом двох робочих днів з дня направлення тексту повістки підтвердження від суб'єкта владних повноважень не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і є достатнім доказом належності повідомлення суб'єкта владних повноважень про дату, час і місце судового розгляду.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

У відповідності до вимог статті 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи належне повідомлення відповідача та положення процитованої норми , суд протокольною ухвалою прийняв рішення про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідачем у період з 12.04.2016 року по 14.04.2016 року була проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності позивача щодо додержання вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та іншого законодавства з питань банкрутства під час виконання нею повноважень розпорядника майна у справі №902/536/15 про банкрутство ПАТ «Браїлівське». Підставою для проведення перевірки стала скарга ТОВ «Станіславська торгова компанія» від 24.02.2016 року.

За результатами проведеної перевірки складено довідку від 14.04.2016 року за № 18/16, згідно якої перевіркою встановлено, що під час виконання своїх обовязків позивач не скористалась правом, передбаченим ч. 3 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон), для належного формування кількісного складу комітету кредиторів та обрання (переобрання) членів комітету кредиторів у звязку із зміною реєстру вимог кредиторів боржника, що свідчить про недобросовісні дії та нерозсудливість арбітражного керуючого, яка діяла без урахування інтересів всіх кредиторів ПАТ «Браїлівське», що є порушенням ч. 3 ст. 98 Закону. Крім того, арбітражний керуючий належним чином не здійснила аналіз фінансово-господарської діяльності боржника, в частині здійснення оцінки змін фінансового стану підприємства за попередні три календарні роки, що є порушенням п. 2.1. розділу 3 Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 року № 14, абз. 6 ч 3 ст. 22 Закону. У звязку із тим, що арбітражним керуючим пропущено строки виконання повноважень, усунення вказаних порушень є неможливим.

У вказаній довідці також зазначено, що у строк до 21.04.2016 року арбітражний керуючий може надати пояснення, зауваження або інформацію про усунення порушень. Акт перевірки буде підписаний 25.04.2016 року.

Позивачем у визначений строк відповідачеві були направлені заперечення за № 01-07/06 від 18.04.2016 року до довідки про результати проведеної перевірки, які, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, були отримані відповідачем 21.04.2016 року.

25.04.2016 року відповідачем складений акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого за № 23/16. В результатах перевірки цього акту зазначені порушення, викладені у довідці від 14.04.2016 року. Крім цього, в акті зазначено, що виявлені порушення є підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до дисциплінарної комісії подання щодо застосування до позивача дисциплінарних стягнень.

Позивач не погодилась із результатами перевірки та звернулась до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон).

Згідно визначення, наведеного у статті 1 Закону, арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

У відповідності до вимог частини першої статті 22 Закону, під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.

Частиною третьою статті 22 Закону визначено, що розпорядник майна зобовязаний, зокрема: вживати заходів для захисту майна боржника; скликати збори кредиторів та організовувати їх проведення; аналізувати фінансово-господарську діяльність, інвестиційне становище боржника та його становище на ринках тощо.

Згідно частини четвертої вказаної статті повноваження розпорядника майна припиняються з дня припинення провадження у справі про банкрутство, а також у разі затвердження господарським судом мирової угоди, призначення керуючого санацією або ліквідатора, якщо інше не передбачено цим Законом.

Частиною одинадцятою статті 22 Закону передбачено, що призначення розпорядника майна не є підставою для припинення повноважень керівника чи органу управління боржника.

У відповідності до вимог частин третьої, пятої статті 26 Закону збори кредиторів у провадженні у справі про банкрутство скликаються арбітражним керуючим за його ініціативою, за ініціативою комітету кредиторів чи інших кредиторів, сума вимог яких становить не менше ніж третину всіх вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, або за ініціативою однієї третини кількості голосів кредиторів.

До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом.

Разом з тим, відповідно до положень частини шостої цієї ж статті, на час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб.

Статтею 98 Закону визначено, що арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора відповідно до законодавства.

Вказаною нормою також визначені його права, серед яких, зокрема, скликання зборів і комітету кредиторів та прийняття в них участі з правом дорадчого голосу.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний, зокрема: неухильно дотримуватися вимог законодавства; здійснювати заходи щодо захисту майна боржника; аналізувати фінансову, господарську, інвестиційну та іншу діяльність боржника, його становище на ринках та надавати результати таких аналізів господарському суду разом з документами, що підтверджують відповідну інформацію.

Отже, із положень процитованих норм випливає, що метою Закону, у першу чергу, є відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності боржника. Процедура розпорядження майном - це по-перше, нагляд та контроль за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а лише по-друге, визначення наступної оптимальної процедури для задоволення вимог кредиторів. Повноваження розпорядника майна припиняються з дня припинення провадження у справі про банкрутство, а також у разі затвердження господарським судом мирової угоди, призначення розпорядника майна не є підставою для припинення повноважень керівника чи органу управління боржника. Законом передбачені особи, які мають право на скликання зборів і комітету кредиторів, серед яких, зокрема, визначений арбітражний керуючий. Законом цій особі надані певні права, а саме, скликання комітету кредиторів, а також передбачені його обовязки, у тому числі, захист майна боржника, аналіз його діяльності.

З урахуванням викладеного, суд, стосовно першого виявленого порушення зазначає наступне.

Як вже зазначалося, метою Закону, насамперед, є відновлення платоспроможності боржника. Законом передбачений обовязок арбітражного керуючого щодо захисту майна боржника. Крім цього, скликання комітету кредиторів є суто правом арбітражного керуючого. Кожна особа, у відповідності до загальних засад права, користується своїми правами на власний розсуд. Не можна особу зобовязати скористатися своїм правом.

За таких обставин, у першу чергу арбітражний керуючий повинен діяти не в інтересах якогось з кредиторів боржника або усіх кредиторів взагалі, а саме в інтересах боржника та вживати заходи щодо захисту його майна.

З матеріалів справи видно, що позивач ухвалою господарського суду Вінницької області від 28.04.2015 року призначена розпорядником майна у справі про банкрутство ПАТ «Браїлівське». Під час виконання повноважень позивача були скликані збори кредиторів для вирішення певних питань.

Так, 10 липня 2015 року на засіданні зборів кредиторів розглядались питання про визначення кількісного складу кредиторів, вибори членів комітету кредиторів, визначення повноважень комітету кредиторів, за наслідком розгляду яких обрали комітет кредиторів, склад комітету кредиторів та повноваження комітету, що відображено у протоколі № 1.

Цього ж дня на зборах комітету кредиторів обрано голову та прийнято до відома звіт про виконану роботу розпорядника майна за період виконання повноважень у справі №902/536/15, що зафіксовано у протоколі № 1 від 10 липня 2015р.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги позицію відповідача викладену у акті про те, що не скориставшись своїм правом «формування кількісного складу комітету кредиторів та обрання (переобрання) членів комітету кредиторів» позивач діяла «недобросовісно» та «нерозсудливо», без урахування інтересів кредиторів.

Більш того, суд акцентує увагу на тому, що посилаючись на порушення позивачем вимог частини третьої статті 26 Закону, відповідач вказує, що арбітражний керуючий «не скористалась правом для належного формування кількісного складу комітету кредиторів та обрання (переобрання) членів комітету кредиторів у звязку зі зміною реєстру вимог кредиторів». Проте, вказана норма передбачає лише перелік осіб (в т.р. арбітражного керуючого), які наділені правом ініціювання саме зборів кредиторів, а не формування кількісного складу комітету кредиторів. Обрання комітету кредиторів, відповідно до положень частини шостої статті 26 Закону, належить до повноважень саме зборів кредиторів, а не арбітражного керуючого, про що вказує відповідач.

Таким чином, фіксування відповідачем у акті порушення стосовно невикористання позивачем права на формування складу комітету кредиторів (порушення ч. 3 ст. 26 та ч.3 ст. 98 Закону, як вказано у акті), що не належить до повноважень/компетенції останнього є протиправним та суперечить вимогам діючого законодавства.

Стосовно другого виявленого порушення, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи видно, що неодноразово, починаючи з травня 2015 року, позивачем керівникові боржника направлялись листи з проханням надати ряд документів для проведення аналізу його фінансово-господарської діяльності. Вказані вимоги арбітражного керуючого залишилися без задоволення з боку керівника боржника.

Позивач також зверталась до Департаменту агропромислового розвитку облдержадміністрації (лист від 08.09.2015 року), головного управління статистики у Вінницькій області (лист від 16.09.2015 року), Жмеринської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області (лист від 01.12.2015 року) з метою отримання певних документів для здійснення аналізу фінансово-господарської діяльності боржника.

Зборами кредиторів 24.09.2015 року у звязку із ненаданням керівником боржника вказаних документів було прийнято рішення про подання клопотання до суду стосовно покладення обовязків керівника боржника на позивача. Ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.02.2016 року припинені повноваження керівника боржника та покладені на позивача, також зобовязано попереднього керівника передати позивачеві певну документацію та інше майно.

24.12.2015 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001090 по факту умисного невиконання службовими особами боржника ухвали суду від 28.04.2015 року.

Крім цього, до матеріалів справи позивачем наданий звіт (незалежного аудитора) від 03.03.2016 року з питань виявлення ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства, який проведений станом на 30.09.2015 року аудитором ОСОБА_3 згідно договору про надання аудиторських послуг.

Зазначені дії позивача свідчать про її дійсний намір щодо проведення аналізу фінансово-господарської діяльності, який не був проведений за обставин, що не залежать від волі позивача. Тобто позивач вжила усіх заходів з метою належного проведення вказаного аналізу.

Про вчинення вказаних дій також зазначено і у довідці відповідача від 14.04.2016 року, яка передувала акту перевірки від 25.04.2016 року, але відповідач не надав належної оцінки цим діям позивача.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що діючим законодавством (ні Законом, ні Порядком проведення аналізу фінансово-господарського стану суб'єктів господарювання державних підприємств і підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків, та підготовки на запити суду, прокуратури або іншого уповноваженого органу висновків про наявність ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства, ні Методичними рекомендаціями щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства) не встановлено присічного строку/терміну для проведення зазначеного аналізу.

Суд також зазначає, що розділ 3 Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, які затверджені наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 № 14 (у редакції наказу Міністерства економіки України від 26.10.2010 N 1361) має назву - Методичне забезпечення заповнення форми звіту за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності неплатоспроможного підприємства.

Пункт 2.1 вказаних рекомендацій наголошує про наступне - оцінка змін фінансового стану підприємства здійснюється за попередні три календарні роки для формування загального уявлення та загальних тенденцій його розвитку. За результатами аналізу показників складається висновок про спрямованість змін та їх вплив на стан платоспроможності підприємства.

За таких обставин, у даному випадку, вказані рекомендації стосуються саме заповнення форми звіту за результатами вже проведеного аналізу фінансово-господарської діяльності і не можуть бути порушені до проведення такого аналізу.

Таким чином, встановлення відповідачем порушення стосовно не здійснення позивачем належним чином аналізу фінансово-господарської діяльності боржника (порушення ч. 3 ст. 22 Закону, п. 2.1. р. 3 Методичних рекомендацій) є протиправним та суперечить вимогам діючого законодавства.

Окрім цього, суд акцентує увагу на тому, що як вже зазначалось, повноваження розпорядника майна припиняються з дня припинення провадження у справі про банкрутство, а також у разі затвердження господарським судом мирової угоди. До того ж, 03.03.2016 року позивач подала до господарського суду Вінницької області клопотання з проханням продовжити строк розпорядження майном у справі № 902/536/15 про банкрутство ПАТ «Браїлівське». Ухвалою суду від 09.03.2016 року зупинено провадження по справі до повернення матеріалів справи до суду.

За таких обставин, висновки відповідача стосовно припинення повноважень позивача та, як наслідком неможливість усунення порушень, є безпідставними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства.

При цьому, визначаючись щодо предмету оскарження, а саме, акту перевірки, то суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Так, суб'єктом владних повноважень є - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч.1 ст. 3 КАС України).

Разом з тим, акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Відповідно до пункту 1.4 Наказу Міністерства юстиції України № 34/5 від 12.04.2005 Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування.

Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

В свою чергу, актом перевірки є службовий документ, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення

За таких обставин акт перевірки є лише засобом документування. Отже, акт перевірки не є рішенням субєкта владних повноважень у розумінні вимог КАС України.

Тобто, у даному випадку, позивачем був обраний не вірний спосіб захисту порушеного права.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування акту позапланової перевірки від 25.04.2016 року № 23/16.

Разом з тим, з огляду на встановлення судом відсутності порушень, зазначених у акті, суд акцентує увагу на тому, що у відповідності до вимог статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ОСОБА_4 Суду з прав людини.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справі Беллет проти ОСОБА_4 суд з прав людини зазначив, що ст. 6 пар. 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У даному випадку, позивач знаходиться з відповідачем у певних спірних правовідносинах і має право на захист своїх прав саме на цій стадії розвитку вказаних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки стосовно наявності порушень з боку позивача, викладені у вказаному акті перевірки, є підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до дисциплінарної комісії подання щодо застосування до позивача дисциплінарних стягнень, про що у самому акті констатовано. Одним з видів дисциплінарного стягнення є, зокрема, позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) (п. 7 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затв. Наказом Мінюсту 27.06.2013 № 1284/5).

У разі вчинення відповідачем зазначених дій, тобто внесення подання щодо застосування дисциплінарних стягнень, при наявності встановлення судом факту відсутності у діях позивача таких порушень діючого законодавства, становище позивача ще більше погіршиться та потягне за собою докладання ним значних зусиль з метою захисту своїх порушених прав. Більш того, це позбавить його роботи.

Суд вважає за необхідне застосувати принцип верховенства права та захистити права позивача саме на цій стадії розвитку спірних правовідносин.

При цьому, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 11 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини другої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наданим Верховним Судом України у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Статтею 6 КАС України визначене право особи на судовий захист, а саме - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно статті 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного та приписів статей 6, 11, 162 КАС України, суд вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог з метою повного захисту порушених прав позивача на працю здійснення повноважень розпорядника майна саме у справі про банкрутство ПАТ «Браїлівське» та права на юридичну можливість оскарження дій субєкта владних повноважень на будь-якій стадії спірних правовідносин та зазначає, що єдиним вірним способом захисту вказаного порушеного права позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо формування висновків акту позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 25.04.2016 року № 23/16.

Стаття 94 КАС України визначає порядок розподілу судових витрат на результатом розгляду адміністративної справи згідно якого у разі відмови у задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 11, 69, 70, 71, 86, 128, 162, 163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволені позову відмовити.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо складання висновків щодо наявності порушень під час виконання повноважень розпорядника майна у справі № 902/536/15 про банкрутство ПАТ "Браїлівське" арбітражного керуючого ОСОБА_2, викладені у акті позапланової невиїзної первірки дільності арбітражного керуючого від 25.04.16 р. № 23/16 та які є підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого дисциплінарних стягнень.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна