Справа № 826/26420/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2016 року 10:47 № 826/26420/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів - Мазур А.С., Федорчука А.Б., за участі секретаря судового засідання Шендирук А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-Лтд»
до 1) Державної фіскальної служби України 2) Головного управління ДФС у місті Києві 3) Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання незаконними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -
за участю:

представників позивача - Антохова Я.С.,

представника відповідачів 1 і 2 - Тарантюк Ю.В.,

представника відповідача 3 - Диби Ю.Д.,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея-Лтд» (надалі - позивач або ТОВ «Нікея-Лтд») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач 1 або ДФС України), Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - відповідач 2 або ГУ ДФС України у м. Києві) та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач 3 або ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), у якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення ДФС України від 30.09.2015 № 20751/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення ГУ ДФС України у м. Києві від 09.07.2015 № 10626/10/26-15-11-03-11 про результати розгляду первинної скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення (лист) ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 12.05.2015 № 625/10/26-55-11-02;

- зобов'язати ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві включити відомості з поданої ТОВ «Нікея-Лтд» () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць квітень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних ДФС України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «Нікея-Лтд» у встановленому ст. 49 Податкового кодексу України порядку подало до податкової інспекції податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період квітень 2015 року. На думку позивача, чинне податкове законодавство не містить прямої заборони контролюючому органу на прийняття податкової звітності, поданої платником податків у паперовому вигляді, а тому рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо відмови у прийнятті вказаної податкової декларації на паперових носіях, що оформлене у вигляді листа від 12.05.2015 № 625/10/26-55-11-02, є незаконним. За результатами оскарження вказаного рішення ДПІ про відмову у прийнятті податкової декларації на паперових носіях до ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України позивач отримав рішення про залишення скарг без задоволення, що, на переконання позивача, також є незаконним.

30.05.2016 в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів позову (а.с. 87 - 104) та не заперечується відповідачем 3, 08.05.2015 ТОВ «Нікея-Лтд» подало до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період квітень 2015 року з додатками 2, 3, 4 і 5 у паперовому вигляді, та доповненнями до цієї податкової декларації також у паперовій формі.

Згідно тексту письмових заперечень податкової інспекції проти позову, платника податку (позивача) було попереджено про можливість відмови у прийнятті даного звіту та проставлено штамп «ОТРИМАНО» з попередженням про можливість невизнання». Дану податкову декларацію позивача зареєстровано за № від 08.05.2015.

12.06.2015 товариство отримало від ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві лист № 625/10/26-55-11-02 «Про відмову у прийнятті» (а.с. 105), датований 12.05.2015. В цьому листі відповідач 3 повідомив позивача, з посиланням на норми ст. 49 і п. 46.4 ст. 46 Податкового кодексу України, про те, що податкова звітність з податку на додану вартість за квітень 2015 року разом з доповненням до такої декларації була подана ТОВ «Нікея-Лтд» до ДПІ у спосіб, що суперечить вимогам абз. 2 п. 49.4 ст. 49 зазначеного Кодексу, а саме - на паперових носіях. У зв'язку з цим подана звітність з податку на додану вартість за квітень 2015 року не може бути прийнята, та платнику податків запропоновано повторно подати звіт з податку на додану вартість за вказаний звітний період у спосіб, передбачений п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України, та за необхідності, подати через загальний відділ податкової інспекції доповнення, яке вважатиметься невід'ємною частиною декларації.

Не погоджуючись з рішенням ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, викладеним у листі від 12.05.2015 № 625/10/26-55-11-02, позивач звернувся до ГУ ДФС у м. Києві зі скаргою від 22.06.2015 № 142 (вх. № 18047/10 від 26.06.2015)(а.с. 106 - 107), за результатами розгляду якої ГУ ДФС у м. Києві прийнято рішення від 09.07.2015 № 10626/10/26-15-11-03-11 про результати розгляду первинної скарги (а.с. 108 - 109), яким вказане рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

З матеріалів справи також видно, що не погоджуючись з оскаржуваним рішенням ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві та рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 09.07.2015 № 10626/10/26-15-11-03-11, позивач звернувся зі скаргою від 20.08.2015 № 196 (вх. № 25274/6 від 21.08.2015)(а.с. 110 - 112) на такі рішення до ДФС України.

Рішенням ДФС України від 31.08.2015 № 18572/6/99-99-11-02-02-15 (копія якого в матеріалах справи відсутня) вирішено продовжити строк розгляду скарги позивача до 09.10.2015 (включно).

30.09.2015, тобто у межах продовженого рішенням ДФС України від 31.08.2015 № 18572/6/99-99-11-02-02-15 строку розгляду скарги позивача, ДФС України прийнято рішення від № 20751/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарг (а.с. 113), яким лист ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві та рішення ГУ ДФС у м. Києві залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи такі рішення відповідача 3 щодо неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, поданої 08.05.2015 в паперовому вигляді, та рішення відповідачів 1 і 2 за результатами розгляду скарг ТОВ «Нікея-Лтд» на лист ДПІ від 12.05.2015 № 625/10/26-55-11-02 протиправними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу норм пп. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) платник податків зобов'язаний, зокрема: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За приписами ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Безпосередньо порядок та спосіб подання податкової звітності врегульований нормами п. 49.3 - 49.7 ст. 49 ПК України.

01.01.2015 набрав чинності Закон України № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесено до ПК України зміни, зокрема, введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість.

Так, нормами п. 49.3 ст. 49 ПК України (в редакції чинній станом на день подання позивачем податкової звітності в паперовому вигляді) передбачено, що податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Водночас п. 49.4 ст. 49 ПК України встановлено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

А безпосередньо податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Процедура подання податкової звітності засобами електронного зв'язку в електронній формі до контролюючого органу регулюється Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 № 233, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.04.2008 за № 320/15011.

Аналогічно п. 2 розд. ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966, що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за № 1267/26044 та діяв до 01.02.2016) передбачено, що декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 8 розділу І цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Тобто, наведені норми п. 49.4 ст. 49 ПК України та п. 2 розд. ІІІ Порядку встановлюють інші, спеціальні вимоги щодо подачі податкової декларації з податку на додану вартість, яка має бути подана виключно в електронній формі. Отже, у даному конкретному випадку норма п. 49.3 ст. 49 ПК України застосуванню не підлягає, а у платника податку відповідно відсутнє право подачі декларації з податку на додану вартість у паперовому вигляді.

У взаємозв'язку з цим суд вважає, що подача податкової декларації з податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період квітень 2015 року в електронному вигляді є обов'язком позивача.

Згідно п. 49.8 ст.49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Нормами п. 49.9 ст. 49 цього Кодексу визначено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Також, за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою (пп. 49.9.1); у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк (пп. 49.9.2).

Наявні матеріали свідчать, що 05.01.2015 між TOB «Нікея-ЛТД» та ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві укладено договір про визнання електронних документів № 13 від 26.12.2014 (копія якого наявна в матеріалах справи, а.с. 61 - 64), предметом якого є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДФС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу. Цьому договору про визнання електронних документів Інформаційним порталом ДФС України було присвоєно номер , та даний договір станом на день подання позивачем податкової декларації з ПДВ за квітень 2015 року на паперових носіях був чинним, що не заперечувалося представником позивача.

Таким чином, відповідно до умов вказаного договору товариство мало реальну можливість реєструвати податкову звітність та податкові накладні, надіслані засобами телекомунікаційного зв'язку. Однак попри це податкова декларація була подана у паперовому вигляді, що зі слів представника позивача, являється принциповою позицією товариства.

В тексті доповнень до податкової декларації з ПДВ за квітень 2015 року, поданих позивачем до податкової інспекції разом з декларацією за квітень 2015 року на паперових носіях, позивач зазначив про відсутність у нього станом на 08.05.2015 можливості скласти податкову звітність з ПДВ в електронному вигляді з підстав «відсутності електронного шаблону цієї звітності та у зв'язку з тим, що заповнення електронних шаблонів за затвердженою Міністерством фінансів України формою буде ускладненим, адже ця форма не передбачає можливості заповнювати клітини у шаблоні даними із застосуванням норм статті 200 ПКУ у редакції станом на 31 січня 2014 року, а також можливості зазначення від'ємних значень сум ПДВ за результатами діяльності нашого товариства у поточному, так і у попередніх періодах як сум, за рахунок яких наше товариство прийняло рішення зменшувати суми податкового зобов'язання з ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету за результатами діяльності у наступному звітному (податковому) періоді або збільшувати суму податкового кредиту наступного звітного періоду. Таким чином, подання податкової звітності з ПДВ у письмовій паперовій формі є єдиним способом зберегти від'ємне значення сплаченого нашим товариством у складі ціни за товари/послуги податку на додану вартість і в подальшому за рахунок його зменшення або зменшувати податкові зобов'язання, або збільшувати суму податкового кредиту з цього податку за результатами діяльності у наступному звітному податковому періоді».

На думку суду наведені позивачем обставини в силу норм ПК України не звільняють TOB «Нікея-ЛТД» від законодавчо встановленого обов'язку звітувати до контролюючого органу по податку на додану вартість в електронній формі. Оскільки у відповідності до абз. 1 п. 46.5 ст. 46 ПК України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

В силу норм п. 46.4 ст. 46 цього Кодексу якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації. У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання.

Тобто, наведені норми Кодексу дозволяють платнику податків у випадку, коли існуюча затверджена форма податкової звітності збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, зазначити про даний факт у відповідній податковій декларації (якщо таке передбачено формою звітності) та/або подати доповнення до такої декларації в тому числі у паперовій формі. Подання податкової декларації всупереч встановленої форми не дозволяється.

З огляду наведені вище норми Кодексу та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем у даному випадку порушено визначений чинним податковим законодавством порядок подання податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, оскільки останнім порушено порядок її направлення, а саме: засобами поштового зв'язку, замість електронної форми, а тому така податкова декларація не може бути визнана прийнятою. За таких умов, суд не вбачає підстав для визнання незаконним та скасування рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві про відмову у прийнятті такої податкової декларації за квітень 2015 року, викладеного у листі від 12.05.2015 № 625/10/26-55-11-02.

Враховуючи висновок про правомірність дій відповідача 3 за результатами отримання 08.05.2015 податкової декларації позивача з ПДВ за квітень 2015 року, суд приходить до висновку про відсутність також правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача про зобов'язання ДПІ включити відомості з поданої ТОВ «Нікея-Лтд» податкової декларації з податку з ПДВ за квітень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних ДФС України, як похідної від позовної вимоги про скасування рішення про відмову у прийнятті такої декларації.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправними та скасування рішень відповідачів 1 і 2 про результати розгляду скарг суд зазначає наступне.

У відповідності до пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 ПК України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Згідно з п. 56.2 ст. 56 ПК України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Пунктом 55.1 ст. 55 цього Кодексу визначено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Порядок подання та розгляду скарги платника податків на рішення контролюючого органу врегульовано нормами ст. 56 ПК України.

При цьому, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивач не зазначає, яким чином рішення ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України, прийняті за результатами розгляду скарг порушують його права. А тому в розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України рішення про результати розгляду первинної скарги від 09.07.2015 № 10626/10/26-15-11-03-11 та рішення про результати розгляду скарги від 30.09.2015 № 20751/6/99-99-11-02-02-15 не є юридично значемими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування такого рішення, а тому відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Аналогічні правові висновки наведені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 № К/800/63653/14, К/800/63692/14.

В силу норми пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, яка кореспондується з наведеними вище положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Нікея-Лтд».

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-Лтд» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук