Справа № 275/176/16-а
Суддя: Руденко В. О.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 275/176/16-а
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Руденка В.О.,

при секретарі Довгаленко О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Гордін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправними дій та зобовьязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 25 квітня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправними дій, щодо скасування пільг, зобов'язання відновити надання пільг, якими він користувався як пенсіонер Міністерства внутрішніх справ України на підставі статті 22 Закону України «Про міліцію», посилаючись на повідомлення відповідача, отримане ним у листопаді 2015 року. Згідно цього повідомлення, відповідач ставив до відома позивачу що з 07 листопада 2015 року у зв'язку зі скасуванням Закону України «Про міліцію», особи, що мали право на пільги, встановлені цим Законом, втратили таке право.

Під час розгляду справи встановлено, що на виконання Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» (надалі - Закону №76-VIII), з 01 липня 2015 року набрав чинності Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389 (надалі - Порядок). Даним Порядком передбачено, що з 01 липня 2015 року пільги надаються окремим категоріям пільговиків за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищував величину доходу, який давав право на податкову соціальну пільгу. Порядок поширювався і на осіб, право на пільги яких виникло на підставі Закону України «Про міліцію». Оскільки на 01 січня 2015 року такий дохід законодавством передбачався у розмірі 1710 гривень, а розмір пенсійного доходу Позивача був встановлений в більшій сумі - 2020,61 грн., Управлінням було прийняте рішення про не нарахування з 30 червня 2015 року на наступні шість місяців позивачу пільг, встановлених Законом України «Про міліцію» у вигляді 100% знижки на житлово-комунальні послуги. Проте у подальшому позивач продовжував користуватись пільгами, встановленими йому як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії у вигляді компенсації Управлінням 50% відсотків наданих йому житлово-комунальних послуг.

Слід зазначити, що положення Закону №76-VIII та Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389 не оскаржувались і у порядку конституційного судочинства не визнавались неконституційними.

Ці нормативні документи не скасовували відповідне право позивача, а лише змінювали механізм його реалізації.

Слід зазначити, що згідно статті 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

З цього приводу позивач не оскаржував ані дії та рішення Управління, вчиненні у липні 2015 року, ані інших державних органів, з тим, щоб встановити стосовно себе пропорційність тих меж, до яких було змінено його правовий статус пільговика.

Про припинення забезпечення Управлінням пільги, передбаченої Законом України «Про міліцію» у вигляді 100% відшкодування витрат постачальників житлово-комунальних послуг, Позивачу стало відомо з липня 2015 року, а 01 серпня 2015 року він отримав офіційне письмове повідомлення про це від Управління, про що пояснив у судовому засіданні.

Тож про порушення прав, з приводу якого Позивач звернувся до адміністративного суду, йому стало відомо більш ніж за вісім місяців до звернення з позовною заявою.

До цього часу відповідне обмеження права на пільги він не оскаржував з причин, що характеризував, як нестачу вільного часу та сімейно-побутові обставини.

Відповідно до частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 100, частиною 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, встановив, що адміністративний позов подано з пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними немає, а тому адміністративний позов повинен бути залишений без розгляду.

Позивачу роз'яснюється, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає позивачу повторно звернутися до суду із позовною заявою та клопотанням про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Керуючись статтями 99, 100, 160,162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправними дій щодо скасування пільг, зобов'язання відновити надання пільг - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя В.О. Руденко

В. О.