Справа № 826/2007/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2007/16 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мамчура Я.С.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області про стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (далі - відповідач) про стягнення компенсації у розмірі 25 712,00 грн. за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку на підставі рішення суду за період 23.07.2015 р. по 09.02.2016 р., що складає 200 днів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, так як, на думку апелянта, зазначена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області про зобов'язання вчинити певні дії визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасності розрахунку з позивачем в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки та зобов'язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто з 24.02.2015 р. по 13.03.2015 р.

На підставі та на виконання зазначеного судового рішення Окружним адміністративним судом міста Києва було видано виконавчий лист від 12.08.2015 р. у справі № 826/5469/15.

03.09.2015 р. за вказаним виконавчим листом відділом примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48591778.

Відповідачем вищезазначене рішення суду не виконано, компенсацію за затримку розрахунку позивачу не виплачено.

Позивач, вважаючи неправомірною затримку відповідачем здійснення розрахунку з нею за невикористану відпустку, звернулась до суду з даним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема в частині компенсації за невикористану відпустку, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 56 Положення № 114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

У ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст.2 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, законодавством регламентовано обов'язок роботодавця виплатити працівнику в разі його звільнення грошову компенсацію за невикористану ним відпустку, а в разі затримки розрахунку при звільненні - середній заробіток за час такої затримки, тобто за період з дня звільнення особи по день фактичного розрахунку з нею.

Крім того, з викладених правових норм вбачається, що судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України і їх примусове виконання покладається на державну виконавчу службу.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що майор внутрішньої служби ОСОБА_2 працювала в управлінні Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області на посаді головного спеціаліста фінансово-економічного відділу.

24.02.2015 р. на підставі наказу № 17 о/с-пр позивача було звільнено в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення № 114.

13.03.2015 р. з позивачем було проведено розрахунок при звільненні, а саме виплачено грошову компенсацію за 17 діб невикористаної чергової відпустки за 2002 рік і за 2009 рік, за 10 днів невикористаної відпустки як жінці, яка працює та має двох дітей до 15 років і грошову допомогу при звільненні.

Зазначені обставини встановлені постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року /а.с. 7-12/, яка набрала законної сили, а отже, у відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України, мають преюдиційне значення.

Крім того, зазначеним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасності розрахунку з позивачем в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки та зобов'язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки по день фактичного розрахунку, тобто з 24.02.2015 р. по 13.03.2015 р. /а.с. 7-12/.

На підставі та на виконання зазначеного судового рішення Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист від 12.08.2015 р. № 826/5469/15.

03.09.2015 р. за вказаним виконавчим листом відділом примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у м.Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48591778.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зазначеної постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року та невиплатою позивачу компенсації, яку відповідача зобов'язано їй виплатити зазначеним судовим рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в даній справі позивач на підставі статті 117 КЗпП України фактично просить стягнути з відповідача компенсацію за невиконання судового рішення про стягнення все присудженої раніше компенсації.

Тобто, правовідносини між сторонами виникли в ході примусового виконання судового рішення про стягнення компенсації за затримку розрахунку, а тому не врегульовані ст. 117 КЗпП України. Вказаною статтею не передбачено обов'язку роботодавця сплачувати компенсацію за невиконання чи тривале виконання судового рішення, що помилково не було враховано судом першої інстанції і призвело до порушення ним норм матеріального права.

Порушене право позивача, порядок виконання рішення суду та відповідальність за його невиконання визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 86 даного Закону, а не КЗпП України.

Крім того, ч. 9 ст.267 КАС України регламентовано право позивача звернутися до суду в порядку встановлення судового контролю за виконанням судового рішення з відповідної заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт на зазначені обставини не посилається, однак, діючи у відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

При цьому, приходячи до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача компенсації за невиплачену позивачу компенсацію при невиконанні судового рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс13 та від 14.10.2014 р. у справі № 21-413а14, оскільки у зазначених справах мали місце інші обставини і ВСУ вирішувалося питання щодо можливості стягнення з роботодавця компенсації за несвоєчасну виплату працівнику заробітної плати після ухвалення судового рішення про стягнення суми такої заробітної плати, а не про стягнення компенсації за невиплату компенсації при невиконанні судового рішення, як помилково вважає представник позивача.

Водночас, доводи апелянта щодо неправильності визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку позивача на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та необхідність його обчислення згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, яка затверджена наказом ДДУ ПВП від 07.10.2009 р. № 222, колегія суддів вважає не обґрунтованими і такими, що не можуть бути прийняті до уваги з огляду на обставини, встановлені вище, та з тих підстав, що дані нормативні акти регулюють різні правовідносини і мають різний правовий режим застосування: постановою КМУ визначається саме порядок вираховування середнього заробітку, а Інструкцією механізм виплат грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, у відповідності до вимог ст. 86 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову, а судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області про стягнення компенсації - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено « 01» червня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Мамчур Я.С