Справа № 809/1736/14
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Справа № 876/7621/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 року за позовом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 43314721,-

В С Т А Н О В И В:

04.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати неправомірними дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про відкриття виконавчого провадження з виконавчого листа № 809/347/13-а виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом про зобовязання УМВС України в Івано-Франківській області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.04.2011 року по день поновлення на роботі. Скасувати постанову відповідача від 19.05.2014 року ВП № 43314721 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскільки УМВС в області, як боржник є бюджетною установою та є одержувачем бюджетних коштів, рахунки відкриті в органах Державної казначейської служби України, а тому відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження про стягнення коштів з УМВС в області в порядку п.4 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

З висновками суду першої інстанції не погодився позивач Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, з підстав неповного зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 19.05.2014 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №43314721 з виконання виконавчого листа №809/347/13-а від 09.04.2014 року про стягнення з УМВС України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що скаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена відповідачем на підставі заяви стягувача, до якої він додав виконавчий лист від 09.04.2014 року №809/347/13-а та необхідні документи з додержанням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Пунктом 4 частини 2 зазначеної правової норми до виконавчих документів віднесено виконавчі написи нотаріусів.

Статтею 18 вказаного Закону визначені вимоги до виконавчого документа.

Згідно частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Приведеній нормі кореспондують встановлені частиною 1 статті 26 цього Закону підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, за відсутності яких державний виконавець приймає виконавчий документ та відкриває виконавче провадження.

Зі змісту цієї норми слідує, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, зокрема, у разі предявлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення (пункту 4 частини 1).

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження, з підстав, що відповідачем відкрито виконавче провадження усупереч приведеній нормі, а тому колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Частиною 2 цієї норми передбачено, що у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

Місце виконання рішення, яке підлягає примусовому виконанню у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», регламентує стаття 20 цього Закону.

Так, відповідно до частини 1 статті 20 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Аналіз приведеної норми свідчить про те, що у разі, якщо боржник є юридичною особою, виконання рішення може здійснюватись як за місцезнаходженням його постійно діючого органу, так і за місцезнаходженням його майна. При цьому, якщо вчинення виконавчих дій може бути здійснене декількома органами державної виконавчої служби (наприклад, у разі, якщо місцезнаходження постійно діючого органу юридичної особи - боржника та його майна відноситься до юрисдикції різних територіальних органів державної виконавчої служби), право вибору місця їх вчинення належить стягувачу.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що виконавче провадження було відкрито правомірно, так як відповідна заява з виконавчим документом предявлена за належністю.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 року у справі № 809/1736/14 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

ОСОБА_2

Повний текст

виготовлено 30.05.2016 року.