Справа № 461/10997/14-а
Суддя: Городецька Л. М.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016 Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючої: судді - Городецької Л.М.

при секретарі: Скочиляс І.М., Турчин З.В.

з участю представників

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за адміністративним позовом Львівської обласної організації Національної спілки художників України до Виконавчого комітету Львівської міської ради за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» про визнання неправомірними та скасування рішень №157 від 06.04.2001 року, №386 від 03.08.2001 року, виключення з додатку №1 до рішення №386 від 03.08.2001 року пункту № 5»,

встановив:

Львівська обласна організація Національної спілки художників України звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 року № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9»; визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт»; виключити з Додатку № 1 до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» пункт № 5.

В обґрунтування позову позивач покликається те, що оскаржувані рішення Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв щодо земельної ділянки на пл. Міцькевича 9 у м. Львові, яка Виконавчому комітету не належала. Позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішень Виконавчого комітету Львівської міської ради не враховано тієї обставини, що на земельній ділянці знаходилося нерухоме майно памятка культури національного значення, а відтак, рішення приймалися за відсутності відповідних погоджень Міністерства культури України, всупереч інтересам держави та в порушення інтересів і прав Львівської обласної організації Національної спілки художників України. При цьому, позивач посилається на порушення відповідачем ст.4, 33, 75 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень), відповідно до якої до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі під історико-культурними об'єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. На підтвердження своєї позиції позивач також посилається на постанову Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2001 року у справі № 2а-267/2011.

Представник третьої особи про позову заперечив, подавши письмові заперечення. Представник третьої особи заперечив проти позову посилаючись, на те, що питання щодо правомірності відчуження Львівською міською радою земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт» досліджувалося в рамках судових спорів і рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.2009 року у справі №22/8, що набрало законної сили та залишене без змін ОСОБА_5 Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2009 року та постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2009 року було встановлено правомірність та дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 29.08.2001 р., укладеного між Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт» та договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 25.03.2005 р., укладеного між ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр розвитку нерухомості». Крім цього, представник третьої особи посилається і на інші судові рішення, описані в запереченнях, які на його думку підтверджують правомірність, законність оскаржуваних рішень Виконавчого комітету.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечив. Свої заперечення представник відповідача письмово не оформив. Усно, представник відповідача заявив, що заперечує проти позову виходячи із підстав, аналогічних запереченням третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити наступних підстав.

Судом встановлено, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р. було прийнято на виконання Ухвали Львівської міської ради від 23.11.2000р. №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові». При цьому, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386 було прийнято на основі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9».

Відповідно до резулятивної частини постанови Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2а-267/2011 визнано недійсною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові». Зважаючи на зазначене, суд вважає, що враховуючи визнання судом недійсною Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831, відпала правова підстава для прийняття рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р. як і рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386.

Також, суд змушений звернути увагу на встановлену в постанові Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2а-267/2011 обставину відсутності станом на 2001 рік у Львівської міської ради права власності на будинок за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, під яким знаходилась спірна земельна ділянка. Так, згідно реєстраційного посвідчення від 15.06.1989 року будинок за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9 був зареєстрований за Львівським художньо-виробничим комбінатом. Відповідно до ОСОБА_1 приймання-передачі підприємства від 22.04.1991 року це приміщення, як і інші активи, а також пасиви Львівського художньо-виробничого комбінату було передано Львівській обласній організації спілки художників України, на підставі якого 16.07.1992 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації було видане Реєстраційне посвідчення № 2024.

ОСОБА_5 Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі №2а-267/2011 було встановлено те, що дозвіл ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові земельна ділянка було надано з грубим порушенням ст.33 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII), а саме не враховано недопустимість вилучення земель зайнятих історико-культурними об'єктами.

Згідно п.4 ч.1 ст.2 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на, зокрема землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

До земель історико-культурного призначення належать землі історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам'яток та архітектурно-ландшафтних комплексів (ч.2 ст.75 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII).

Відповідно до ст.4 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) не можуть передаватись у колективну і приватну власність землі історико-культурного призначення.

Згідно ст.75 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) на землях історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню.

Для забезпечення режиму історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам'яток та архітектурно-ландшафтних комплексів встановлюються охоронні зони з забороною на землях цих зон діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на забезпечення дотримання режиму земель історико-культурного призначення (ч.2 ст.75 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII)).

Згідно ст.82 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) охорона земель включає систему правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на забезпечення режиму земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Законом України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції, чинній на момент прийняття Кабміном України постанови від 27.12.2001 № 1761 про занесення Державного історико-архітектурного заповідника у м. Львові як пам'ятки історії, монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру та на момент прийняття міською радою оскаржуваних ухвали) врегульовані правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і прийдешніх поколінь. Об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою.

Статтею 33 цього Закону передбачено, що ансамблі і комплекси пам'яток, які становлять виняткову антропологічну, археологічну, естетичну, етнографічну, історичну, мистецьку, наукову чи художню цінність, можуть бути оголошені рішеннями Кабінету Міністрів України державними історико-культурними (історико-архітектурними, архітектурно-історичними, історико-меморіальними, історико-археологічними, історико-етнографічними) заповідниками чи музеями-заповідниками, охорона яких здійснюється відповідно до цього Закону та інших законів.

Території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації (частина 1 статті 34 цього Закону)

Як вбачається із поданих сторонами в матеріали справи доказів, приміщення та фундаменти окремої будівлі памятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, перебувають у Державному реєстрі памяток культурної спадщини національного значення під охоронним номером 1326, а ОСОБА_5 міністрів Української РСР від 24.08.1963 року № 970, ОСОБА_5 міністрів Української РСР від 06.09.1979 року № 442, даний нерухомий обєкт включений у список памятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави під охоронним номером 1326.

При цьому, відповідачем не надано, а судом не здобуто жодного доказу того, що на момент прийняття оскаржуваних рішень обєкт нерухомого майна (памятник архітектури Української РСР) був виключений зі списку памятників архітектури Української РСР, не існував як об'єкт фізичного світу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, судом вставлено, що приймаючи оскаржувані рішення Виконавчий комітет Львівської міської ради грубо порушив ряд чинних станом на дату прийняття таких рішень норм, зокрема ст.ст. 4, 33, 75 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII), ст.ст.33, 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (від 08.06.200 р. №1805-ІІІ).

Суд вважає за необхідним наголосити, що згідно норми ст.4 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) не можуть передаватись у колективну і приватну власність землі історико-культурного призначення.

У відповідності до норми ст.72 КАС суд не може не враховувати при розгляді даної справи обставину відсутності станом на 2001 рік (дату прийняття оскаржуваних рішень) у Виконавчого комітету Львівської міської ради та Територіальної громади м. Львова права власності на будинок за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, під яким саме і знаходилась спірна земельна ділянка. Відтак, Виконавчий комітет Львівської міської ради окрім зазначеного вище не мав права розпоряджатися майном, яке йому не належало. Доказів протилежного судом не було здобуто.

Щодо посилання третьою особою на подані в матеріали справи рішення суд вважає за необхідними звернути увагу на відмінність спірних відносин в зазначених судових справах, а також відмінність мотивів, керуючись якими суди дійшли до зазначених у них висновків. при цьому, судом фактично не здобуто інших заперечень, ніж посилання на прийняті іншими судами рішення. Інших заперечень по суті спору в матеріали справи від відповідача не надходило.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2005 року між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради в особі начальника ОСОБА_6 та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України було укладено Охоронний договір на памятку культурної спадщини житловий будинок, 1839 р. (фундаменти колишнього будинку); пл. Міцкевича, 9 охоронний № 1326. Відтак, судом встановлено, що позивач відповідно до умов договору та чинного законодавства у сфері охорони пам'яток історії та культури має зобов'язання щодо збереження памятки культурної спадщини, що знаходиться на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові.

04.07.2014 року у відповідності до отриманої інформації з листа № 1107-246 Архівного відділу Львівської міської ради позивачу стало відомо про існування рішень органу місцевого самоврядування (Виконавчого комітету Львівської міської ради), що порушує публічний порядок та грубо порушує його права, а саме: рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9» та рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року №386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому судом встановлено, що у відповідності до норми ст.71 КАС України, відповідачем не спростовано та не надано доказів відсутності порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями Виконавчого комітету Львівської міської ради. Відповідачем також не спростовано, що позивач дізнався про порушення своїх прав саме липня 2014 року, відтак матеріали справи не містять жодних доказів пропуску строку для захисту його порушених прав і охоронюваних законом інтересів. Крім цього, суд вважає, що позовні вимоги позивача стосуються захисту прав власності на майно, належне позивачу.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Керуючись ст.ст.7-14,69,70,71,72,159-163,167 КАС України, суд

постановив:

адміністративний позов Львівської обласної організації Національної спілки художників України задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 року № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9».

Визнати протиправним та скасувати Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», виключивши з Додатку № 1 до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» пункт № 5.

Стягнути з Виконавчого комітету Львівської міської ради на користь Львівської обласної організації Національної спілки художників України судовий збір в розмірі 73 гривні 08 копійок.

На постанову суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом першої інстанції частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.М.Городецька