Справа № 826/26320/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 травня 2016 року № 826/26320/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Аблова Є.В., Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_2 до відповідача Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач громадянин Сомалі ОСОБА_2 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення від 26.10.2015 р. №771-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а також зобов»язання повторно розглянути заяву позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, зважаючи на побоювання позивача застосування по відношенню до нього у країні громадянства загальнопоширеного насильства, так як непоодинокими є випадки систематичного порушення прав людини в умовах внутрішнього збройного конфлікту, серед іншого спричиненого діяльністю терористичної організації «Аль - Шабааб».

При цьому позивачем зазначено, що залишити країну походження його змусили обставини, що унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні. Як зазначено у позовній заяві, побоювання позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекають загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.02.2016 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

Під час судового засідання 27.04.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його перебування та виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, які також не є однозначними, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив.

У зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сомалі ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 р., проживав у м. Могадішо, район Геду, за національністю сомалієць, сповідує іслам, без освіти, без жодних документів, ніде не працював, оскільки війна, сім'ї не має, неодружений, володіє сомалійською та англійською мовами (анкета від 30.06.2015 р.).

Згідно із анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.06.2015 р. встановлено, що заявник залишив країну постійного проживання у травні 2011 року, виїхавши із Сомалі до Ефіопії, де перебував приблизно 5-6 місяців, після чого заявник поїхав до Російської Федерації та перебував там 2 місяці. У травні 2012 року заявник перетнув кордон України - з його слів, нелегально, таємно, машиною. Оскільки у заявника відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу, тому всі анкетні дані міграційним органом записані з його слів і нічим не підтверджені.

Під час розгляду заяви від 04.05.2012 р. міграційним органом з'ясовано, що основною причиною, яка спонукала його виїхати із Сомалі, стала загроза його життю від терористичного угрупування «Аль-Шабааб».

За захистом в Україні заявник звернувся 04.05.2012 р. до Управління ДМС України у Луганській області.

На виконання вимог наказу Державної міграційної служби України від 26.03.2012 р. №26 «Про покладення повноважень з виконання законодавства про біженців» особова справа заявника була передана з Управління Державної міграційної служби у Луганській області до Управління Державної міграційної служби у Донецькій області.

04.09.2012 р. заявник звернувся із заявою до начальника Департаменту у справах біженців ДМС України з проханням перевести його особову справу до Головного управління ДМС України в м. Києві у зв'язку із зміною місця проживання.

На виконання вимог листа Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України його особову справу було направлено до Головного управління ДМС України в м. Києві, однак в подальшому її неодноразово було повернуто до Управління ДМС України у Донецькій області для належного оформлення.

20.01.2014 р. Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 826/14383/13-а визнано протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві, Державної міграційної служби України щодо розгляду заяв громадян Сомалі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також зобов'язано Державну міграційну службу України забезпечити здійснення його територіальним органами належного розгляду заяв громадян Сомалі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту у порядку та строки, визначені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі листа ДМС України від 03.02.2014 р. № 8-660/2-14 у зв'язку зі зміною місця проживання та переїздом заявника з Луганської області до Київської області особова справа заявника була передана та поставлена на облік в Управлінні ДМС України в Київській області (наказ від 31.03.2014 р. № 35).

У ході ознайомлення з матеріалами особової справи №15 міграційним органом було встановлено, що вказана справа оформлена неналежним чином, а тому для здійснення подальшого провадження за заявою заявника необхідно було провести з ним співбесіди та інші процедурні дії. Однак, на неодноразові запрошення Управління ДМС України в Київській області для проведення співбесід заявник не з'являвся. Повідомлень про зміну місця проживання до Управління ДМС України в Київській області від заявника не надходило.

Враховуючи вказане, здійснення провадження за заявою громадянина Сомалі ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не було можливим, тому розгляд заяви вказаного громадянина було призупинено.

30.06.2015 р. заявник з'явився до Управління ДМС України в Київській області, надав пояснення та розгляд заяви було відновлено. Згідно з поясненнями заявника він переїхав до Білої Церкви у лютому 2013 року. Зі слів заявника, він пішов до «ХІАС» від УВКБ ООН, де його адвокат сказав йому, що надішле листа поштою з датою і часом, коли йому необхідно буде йти до міграційної служби, тому заявник чекав листа і не з'являвся до міграційної служби. Наразі заявник проживає в місті Біла Церква Київської області.

Так, Державною міграційною службою України 26.10.2015 р. стосовно позивача прийнято рішення №771-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5) частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Водночас ГУ ДМС України в Київській області на підставі даного рішення оформлено повідомлення від 25.11.2015 р. №65 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив побоювання за власне життя у зв'язку із конфліктною ситуацією в країні громадянської належності, через що він відповідно і покинув Сомалі.

Так, в обґрунтування наведеного у позовній заяві зазначено про протиправну діяльність незаконної терористичної організації «Аль - Шабааб», що, на його переконання, підтверджується рядом публікацій міжнародних організацій, посилання на які наведено у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем ГУ ДМС України в Київській області проведено декілька співбесід, під час яких з'ясуванню підлягали детальні обставини та причини втечі позивача з країни громадянства.

Між тим, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.05.2012 р. заявник вказав, що має громадянство Джибуті, країна постійного проживання - Сомалі, а останні 4 роки проживав Джибуті та вказав серію та номер паспорту: 10RE43150. Крім того, з копії довідки про звернення за захистом в Україні, якою заявник був документований 04.05.2012 р. Управлінням ДМС України в Луганській області, також вбачається, що заявник народився та має громадянство Джібуті, країна походження -Сомалі. Джерело отримання вказаних відомостей про особу - паспорт 10RE43150, хоча сам паспорт чи копія його сторінок в матеріалах справи відсутні.

Натомість, у ході проведення співбесід (протоколи співбесід від 30.06.2015 р. та від 03.07.2015 р.) заявник вказав, що є громадянином Сомалі, місцем проживання до виїзду з країни є місто Могадішо, проте не надав жодних документів, які б посвідчували його особу, вказавши, що всі документи в нього забрали контрабандисти,

В підтвердження того, що заявник є сомалієць, під час проведення співбесіди (протокол від 30.06.2015 р.) заявник надав відомості про Сомалі. А саме, він розповів, що народився та проживав у місті Могадішо, районі Геду, назвав райони міста Могадішо, а саме: «Белевейн», «Геду», зазначивши, що інші райони цього міста не знає. Також назвав міста Сомалі - «Медіна», «Вебері», «Афгоє», зазначивши також, що більше міст Сомалі не знає. Крім того, заявник надав інші відомості про Сомалі, зокрема назвав ім'я Президента, описав як виглядає прапор країни та розповів про війну, яка відбувається в Сомалі.

Також, порівнявши відомості, зазначені в документах при оформленні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (заява-анкета, анкета, реєстраційний листок) та відомості, зазначені в протоколах проведених співбесід (протоколи від 30.06.2015 р. та від 03.07.2015 р.), виявлено розбіжності щодо останньої країни постійного проживання - у заяві-анкеті від 04.05.2012 р. заявник вказує, що останні 4 роки жив в Джібуті, натомість під час проведення співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) розповідає про те, що він виїхав із Сомалі десь у 2008 році, хоча далі під час цієї ж співбесіди вказує, що після того як зникли батьки він проживав із дядьком в Могадішо, а потім дядько повіз його до Кенії.

Щодо маршруту свого пересування - у анкеті від 30.06.2015 р. позивач вказав, що виїхав із Сомалі літаком та прямував таким маршрутом: Сомалі - Ефіопія - Росія - Україна, в свою чергу, у ході проведення співбесіди (протокол від 30.06.2015 р.) заявник зазначив такий маршрут: машиною із Сомалі до Ефіопії, приїхав з Могадішо до Адіс-Абеба, натомість у ході проведення додаткової співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник розповів, що дядько повіз його до Кенії/Ефіопії і те що він плутає країни, оскільки має низький рівень знань.

Що ж до перебування в Джібуті - у заяві-анкеті від 04.05.2012 р. заявник вказує, що останні 4 роки жив в Джібуті та те, що має громадянство Джібуті, натомість, під час проведення додаткової співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник зазначив, що знає про існування такої країни але не був там і не проживав; щодо виїзду із Сомалі - згідно з анкетою, реєстраційним листком від 30.06.2015 р. та протоколом співбесіди від 30.06.2015 р. - вказав травень 2011 року, натомість, у ході проведення співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник спочатку вказав, що десь у 2008 році, потім у 2009 році; щодо перебування у транзитних містах - згідно з анкетою від 30.06.2015 р. - в Ефіопії - 5-6 місяців, у Росії - 2 місяці, під час проведення співбесіди (протокол від 30.06.2015 р.) - в Ефіопії - 6 місяців, у Росії - 3 місяці, натомість, у ході проведення додаткової співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник розповів, що з 2009 року по 2012 рік перебував в Ефіопії/Кенії та в Російській Федерації приблизно місяць.

Стосовно складу сім'ї позивача, то під час проведення співбесіди (протокол від 30.06.2015 р.) заявник вказав, що мав сестру, брата, натомість у ході проведення додаткової співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник розповів, що був в родині один та не мав ні сестер, ні братів.

Згідно із заявою-анкетою від 04.05.2012 р. заявник повідомив, що причиною його виїзду із Сомалі є загроза від терористичного у групування «Аль-Шабааб». Заявник виїхав із Сомалі та не може повернутися у свою країну, побоюючись за своє життя, оскільки «Аль - Шабааб» вбили його батьків.

Під час проведення співбесід (протоколи від 30.06.2015 р. та 03.07.2015 р.) заявник повідомив історію гибелі батьків, зазначивши, що всіх забрала війна та те, що їх вбили «Аль-Шабааб», Натомість у ході проведення додаткової співбесіди (протокол від 03.07.2015 р.) заявник на питання вказав, що одного разу вони не повернулись додому через тривалий час очікування позивачем, з огляду на що ним зроблено припущення про їх загибель.

Також, порівнявши відомості, зазначені в документах при оформленні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заява-анкета, анкета, реєстраційний листок) та відомості, зазначені в протоколах проведених співбесід (протоколи від 30.06.2015 р. та від 03.07.2015 р.), виявлено розбіжності стосовно загрози заявнику від терористичного угрупування «Аль-Шабаб». Так, згідно з заявою-анкетою від 04.05.2012 р., зі слів заявника, представники угрупування «Аль-Шабаб» хотіли його змусити приймати участь у воєнних діях, натомість у ході проведення співбесід (протоколи від 30.06.2015 р. та 03.07.2015 р.) заявник розповів, що коли жив в Сомалі він ніколи не зустрічав «Аль-Шабаб», оскільки уникав зустрічі з ними.

Отже, враховуючи вищезазначене, відсутність жодного документу, що засвідчує його особу, громадянство та маршрут прибуття, суперечливі факти викладені заявником у заяві, анкеті та надані у ході проведення співбесід щодо своєї особистості, своєї сім'ї є не доведеними, а тому суд погоджується із доводами відповідача стосовно того, що такі відомості не можуть вважатися правдоподібними.

Згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведених співбесід ГУ ДМС України в Київській області 21.08.2015 р. прийнято висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 цього ж Закону з підстав недоведеності обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, що відповідно стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Зокрема, зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, визначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

При цьому згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відтак, обов'язок доказування в даній ситуації, як вбачається, покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, як встановлено судом, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що відповідно і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді Є.В. Аблов

А.С. Мазур