Справа № 815/7149/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7149/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року 09 год. 05 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії головуючого судді Тарасишиної О.М., суддів Самойлюк Г.П., Бойко О.Я. розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015 року № 11 та № 7о/с, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015 року № 11 та № 7о/с, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 25 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.

Справа розглядалась колегіально у складі головуючого судді Балан Я.В., суддів Бойко О.Я., Самойлюк Г.П.

11.02.2016 року здійснено повторний автоматичний перерозподіл головуючого по справі та справу передано судді Тарасишиній О.М.

Ухвалою суду від 15 лютого 2016 року справу прийнято до свого провадження.

У судовому засіданні 26.02.2016 року представник позивача надав до суду уточнення до позовної заяви, згідно яких просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Патрульної поліції №11 від 24.11.2015р. в частині звільнення рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1;

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Патрульної поліції №7о/с від 24.11.2015р. в частині звільнення рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1;

поновити ОСОБА_1 на посаді рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції;

стягнути з Департаменту Патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнені середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Представник позивача у судовому засіданні 25.05.2016 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та наданих уточненнях до позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що він проходив службу в органах Національної поліції України на посаді поліцейського. До служби ставився відповідально, порушень не допускав. 24.11.2015р. Департаментом патрульної поліції видано наказ №7о/с про звільнення позивача за п.п.6 (у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції) ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі наказу Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015р. №11. Позивач зазначив, що з прийнятими наказами про звільнення не погоджується і вважає, що на момент його звільнення не існувало правових підстав для їх прийняття.

Позивач вважає, що його звільнено протиправно із порушенням норм чинного законодавства, накази є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а сам позивач підлягає поновленню на посаді із виплатою грошової компенсації за час вимушеного прогулу, відтак для захисту своїх прав звернувся до суду.

У судове засідання 25.05.2016 року зявився представник відповідача - Національної поліції України, проти задоволення позовних вимог заперечував, в тому числі посилаючись на письмові заперечення проти позовної заяви, згідно яких зазначив, що Департамент патрульної поліції діє на підставі Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України №96 від 18.11.2015р. є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції та юридичною особою публічного права і саме до повноважень керівника Департамент патрульної поліції належить призначення та звільнення осіб, що проходять службу в поліції. Також, представник Національної поліції України зазначала, що законом не затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції. Однак, п. 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» надано право до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом застосовувати акти законодавства в частині, що не суперечать йому, тому позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку та за умов визначених Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженим Законом України від 22.02.2006 № 3460-ІУ, в частині, що не суперечить Закону України «Про Національну поліцію».

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції у судове засідання 25.05.2016 року не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. 22.03.2016 року надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (105). Згідно наданих до суду письмових заперечень від 04.02.2016р. заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зазначивши, що Департамент патрульної поліції діє на підставі Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 18.11.2015 №96. Також, представник Департаменту патрульної поліції зазначив, що законом не затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції. Разом з тим, п. 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» надано право до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом застосовувати акти законодавства в частині, що не суперечать йому, у звязку з чим позивача було притягнено до дисциплінарної відповідальності в порядку та за умов визначених Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженим Законом України від 22.02.2006 № 3460-ІУ, в частині, що не суперечить Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись з адміністративним позовом та запереченнями на нього, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України зобовязано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши надані докази по справі, суд встановив, що ОСОБА_1, прийнятий на службу в органи поліції на підставі наказу Національної поліції України №116 о/с від 07.11.2015р., про що свідчить запис у трудові книжці АО №387372 (а.с.8).

Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось, що позивача, відповідно до п.9 та п.12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», 07.11.2015р. призначено поліцейським роти №3 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції.

Наказом начальника Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 №7о/с від 24.11.2015р., відповідно до п. 1 Закону України «Про Національну поліцію», за п.п. 6 (у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції ) ст.77, звільнено зі служби рядового поліції ОСОБА_1 поліцейського роти 3 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції (а.с.7).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015р.

№580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ч.1,2 ст.18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов'язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського та професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про національну поліцію» підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

Судом встановлено, що згідно оскаржуваного наказу начальника Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 від 24.11.2015р. №7о/с, яким звільнено позивача з посади, підставою для прийняття такого наказу став наказ Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015р. №11 щодо накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції.

При цьому, на час прийняття зазначених наказів Дисциплінарний статут Національної поліції не було затверджено, тобто наказ №7о/с від 24.11.2015р. прийнято відповідачем на підставі неіснуючого нормативно правового акту.

Відповідно до п.4 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.02.2006р., який є чинним на час прийняття оскаржуваних наказів та розгляду справи у суді та відповідно до п.4 Розділу XI Закону України «Про національну поліцію» розповсюджую свою дію на поліцейських, цей Статут визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» службова дисципліна дотримання особами рядового та начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.2 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового та начальницького складу службової дисципліни.

Згідно наведених вище правових норм ч.1 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію України», ст.1, ст.2 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» дисциплінарна відповідальність виникає за цими нормами лише у осіб, що мають статус поліцейського та вчинили під час проходження служби в поліції порушення службової дисципліни.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» звільнення зі служби є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення.

Статтею 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» встановлено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Так, відповідно до положень зазначеної статті з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Судом неодноразово було витребувано у Департаменту патрульної поліції копії наказу №11 від 24.11.2015р. та документи що стали підставою для прийняття оскаржуваних наказів №7о/с і №11 від 24.11.2015р., однак, зазначені документи до суду надані не були, жодних доказів щодо вчинення позивачем дисциплінарного проступку, проведення службового розслідування щодо з'ясування всіх обставин його вчинення, як підстав для застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, копії наказу №11 від 24.11.2015р. про застосування дисциплінарного стягнення, яке було реалізовано наказом №7о/с від 24.11.2015р. до суду надано не було.

Окрім того, ухвалою суду від 23.03.2016 року (а.с. 126-128) судом було визнано обовязковою явку представника Департаменту патрульної поліції у судове засідання 12.04.2016 року, проте належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання представник не зявився.

Також суд зазначає, що судом було направлено відповідні листи Голові Національної поліції України та Міністру внутрішніх справ України (а.с. 167-170) щодо ненадання вищезазначених витребуваних документів та неявку представника Департаменту патрульної поліції у судові засідання, проте зазначені документи до суду надані не були, а явка представника Департаменту патрульної поліції у судові засідання не була забезпечена.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене та відсутність відповідних доказів того, що позивач під час проходження ним служби у поліції порушив службову дисципліну суд вважає, що оскаржені накази №11 від 24.11.2015р. та №7о/с від 24.11.2015р. щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби та його реалізації є безпідставними, прийняті не у спосіб передбачений діючим законодавством, необґрунтовано, зокрема наказ №7о/с від 24.11.2015р. прийнято на підставі неіснуючого нормативно-правового акту - Дисциплінарного статуту Національної поліції, і підлягають скасуванню в цій частині.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачами не виконано у повному обсязі покладених на них прав та обовязків передбачених чинним законодавством України при звільнені позивача, відтак позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Департаменту Патрульної поліції №11 від 24.11.2015р. та №7о/с від 24.11.2015р. в частині звільнення рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Отже, на підставі зазначеного, суд вважає за необхідне, з метою повного поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, на підставі ч.2 ст.162 КАС України, поновити ОСОБА_1 на посаді рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Що стосується позовних вимог про стягнення з на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із п.5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 порядку).

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові ВСУ від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Крім того,відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.( зі змінами та доповненнями ,діючими на момент виникнення правовідносин) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Судом встановлено, що згідно довідки від 22 березня 2016 року заробіток за попередні перед останніми два календарні місяці : листопад, грудень 2015 року склав 5005, 21 грн., відтак середньоденна заробітна плата позивача складає 417, 10 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 45881 грн.

Суд вважає, що рішення в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в сумі слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9176, 20 грн. підлягають негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів Департаменту патрульної поліції від 24.11.2015 року № 11 та № 7о/с, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Патрульної поліції №11 від 24.11.2015р. в частині звільнення рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1;

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Патрульної поліції №7о/с від 24.11.2015р. в частині звільнення рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1;

Поновити ОСОБА_1 на посаді рядового поліції поліцейської роти 3 батальйону № 1 Управління патрульної служби у м. Одесі Департаменту патрульної поліції;

Стягнути з Департаменту Патрульної поліції Національної поліції України (, 03151, м.Київ-151, вул..Народного Ополчення 9) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 65125, АДРЕСА_1) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу 45881 грн. (сорок пять тисяч вісімсот вісімдесят одна грн. 00 коп.).

В частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу за один місць в розмірі 9176, 20 грн. (девять тисяч сто сімдесят шість гривень 20 копійок) допустити негайне виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя Г.П. Самойлюк

Суддя О.Я. Бойко