Справа № 802/407/16-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 травня 2016 р. Справа № 802/407/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Бошкової Юлії Миколаївни,

Суддів: Мультян Марини Бондівни,

Слободонюка Михайла Васильовича

за участю:

секретаря судового засідання: Мельника Віктора Сергійовича

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача: Порхун Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Державної міграційної служби України

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_4 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №114-16 від 22.02.2016 та зобов'язати Державну міграційну службу України оформити документи для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_4 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є громадянкою Лівії, що підтверджується паспортом громадянина Лівії №С 584182. На територію України приїхала з метою отримання вищої освіти у 2012 році та вступила до Луганського державного медичного університету. З червня 2014 року, як зазначає позивач, вона змушена припинити навчання через проведення Антитерористичної операції на сході України, переїхала до м.Вінниці та вступила до Вінницького національного медичному університету ім. М.І. Пирогова на підготовчий факультет, з якого у лютому 2015 року була відрахована. Однак у зв'язку з тим, що в 2011 році в Лівії повалений політичний режим Муаммара Каддафі, його родичів та родичів його прибічників переслідують, а також у зв'язку із громадянською війною у Лівії, вона не може та не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності. Позивач зазначає, що звернулася із заявою про надання захисту в Україні до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, однак рішенням Державної міграційної служби України від 22.02.2016 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення, на думку позивача, є неправомірним та необґрунтованим з огляду на те, що ДМС України не враховано та не прийнято до уваги інформацію по країні походження позивача, яка підтверджується наявністю підстав для визнання ОСОБА_4 особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, які в цілому обґрунтовані тим, що аналізом матеріалів особової справи позивача було встановлено відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до країни громадянської належності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд установив, що 28.10.2015 позивач звернулась до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту

Згідно з матеріалами справи № 2015VN0017 встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася у Лівії, м. Бенгазі. За національністю арабка, за віросповіданням мусульманка-суніт. Рідна мова арабська, крім того, володіє англійською.

З 1992 по 1993 роки навчалася в школі 2Асалям Аль Датія", м. Бенгазі; з 1993 по 1996 роки - в школі "Аль Манахер", м. Триполі; з 1996 по 1997 роки - в школі "Аль Дахара", м.Триполі, з 2000 по 2005 роки - в школі "Алі Сіяла", м. Тріполі, з 2006 по 2011 роки - на лікувальному факультеті Університету Триполі.

Сім'я позивача складається із 5 осіб: вона, мати, 3 брати. Батько заявниці помер від онкологічного захворювання у 2006 році. Мати працює вчителькою в школі, двоє братів навчаються в університеті, один є офісним працівником адміністрації. Один із братів навчається в Україні, у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, всі інші рідні позивача проживають у Триполі.

Відповідно до протоколів співбесіди позивач повідомила, що прибула 22.10.2012 легально літаком, з метою навчання у Луганському медичному університеті.

В кінці липня 2014 року у зв'язку із військовими подіями на Сході України заявниця переїхала у м. Вінницю та навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова на підготовчому факультеті, з якого її у лютому 2015 року відрахована.

Позивач зверталась до УВКБ ООН (представництво в Україні) з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця в Україні, а також щодо пошуку міжнародного захисту і визначення найбільш прийнятного довготермінового рішення, про що свідчить підтвердження №4923 від 05.10.2015.

Крім того, ОСОБА_4 перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання, що підтверджується посвідченням про взяття на облік бездомної особи №116 від 03.01.2015.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0017 особи без громадянства ОСОБА_4 УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновок від 17.11.215).

Наказом УДМСУ у Вінницькій області від 17.11.2015 № 90 на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_4.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0017 особи без громадянства ОСОБА_4 УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 80-85).

Рішенням ДМС України від 25.02.2016 № 114-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

29.03.2016 в приміщенні УДМСУ у Вінницькій області позивач отримала лист №06/3590 від 22.03.2016 та повідомлення №2 від 22.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню відповідача, суд зважає на таке.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Позивач зазначила, що причиною її звернення до міграційної служби стало погіршення ситуації в Лівії, поновлення військових дій, відсутність постійних авіарейсів в Лівію. Крім того, позивач зазначила, що люди із її «фамілії» (сім'ї, роду), зокрема, ОСОБА_16, були представниками в органах державної влади Лівії під час правління М. Каддафі і зараз її сім'я (рід) перебуває у вразливому стані із-за грози зі сторони озброєних угрупувань, які є ворогами минулого уряду.

В обґрунтування заяви позивач також вказала, що мала в Лівії особисті проблеми. Так, відповідно до протоколу співбесіди від 28.10.2015 позивач зазначає: «у мене є особиста проблема. Один чоловік, який старший за мене на 13 років хотів зі мною одружитися. Він постійно приходив до нас, переслідував мене з метою одружитись. Коли був живий мій батько, цей чоловік собі такого не дозволяв, він боявся батька, та коли батько помер він постійно мені набридав і потім став погрожувати, що якщо я йому відмовлю, то він буде вбивати моїх братів. Він досі у Фейсбук погрожує моїм братам. Зараз цей чоловік очолив одне із озброєних угруповань «Дааш» і я боюсь, що у разі мого повернення в Лівію мені загрожує насильство або смерть». Під час співбесіди 21.12.2015 заявниця зазначила: «приблизно все розпочалось у 2007 році, до 2007 року все було добре. Один чоловік хотів зі мною одружитись, але я його не боялася, тому що в країні була міліція і порядок і був захист. Він постійно мені телефонував та надсилав смс-повідомлення, він мені погрожував, казав, що я думаю, що я все можу, а він все одно зі мною одружиться. Цього чоловіка звати ОСОБА_16. Мої брати сказали, що з 2012 року він примкнув до якихось бандитів і тепер має зброю і разом з цими бандитами вони грабують людей».

Крім того, представник позивача в судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог також зазначив, що у джерелах, які є у відкритому доступі, існує достатньо інформації, що свідчить про важке становище жінок у Лівії з часів повалення режиму Кадаффі.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходив з того, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Ситуація військового конфлікту у Лівії та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Факту, що позивач була об'єктом переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди не встановлено.

Суд звертає увагу, що позивач виїхала з Лівії з метою здобути освіту, а не від повального режиму. Як уже було зазначено, ОСОБА_4 навчалася у Луганському державному медичному університеті та у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова на підготовчому факультеті. Жодного разу її (позивача) не затримували, фізичне та психологічне насильство не застосовували. З 2012 року, як зазначила сама позивач, вона жодного разу не була на батьківщині, про погрози знає з телефонних розмов рідних та інтернет-джерел.

Поряд із цим, як пояснила позивач, її рідні, крім брата, який навчається у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, проживають Триполі, місця проживання не змінювали, працюють. Факт навчання одного із братів у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, на переконання суду, свідчить про наявність можливості у рідних позивача забезпечити таке навчання, зокрема, здійснити його оплату.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, 80 % мешканців Лівії мають статус ОСОБА_4, тобто це середньостатистичний статус жителів країни-походження позивача.

Відтак, свідчення позивача стосовно перебування осіб роду ОСОБА_4 у вразливому стані у зв'язку з роботою людей із роду ОСОБА_4 в уряді М. Кадаффі є лише її припущеннями та не можуть бути беззаперечним доказом для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання сторони позивача про важке становище жінок у Лівії з часів повалення режиму Кадаффі як на підставу для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд також вважає необґрунтованими, оскільки інформація, наявна у джерелах, які є у відкритому доступі, стосується загалом усіх жінок та й чоловіків, у тому числі, країни-походження позивача.

Тобто, відомості, які надала позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно неї за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, суд зауважує, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

За таких підстав колегія суддів вважає, що всі вищенаведені факти вказують на те, що звернення позивача з заявою про надання статусу біженця викликано лише необхідністю офіційно отримати право проживання в Україні, а не наявністю побоювань щодо можливих переслідувань.

З огляду на викладене вище колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не наведено переконливих доказів, які б свідчили про переслідування її на батьківщині, а її посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинула країну свого походження з метою навчання на території України. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України у Вінницькій області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

При прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Також суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 13 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Так, на виконання вимог статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" позивачу вручено повідомлення №2 від 22.03.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, відповідачем під час розгляду даної адміністративної справи наведено об'єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту суд вважає законним та обґрунтованим.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя: Бошкова Юлія Миколаївна

Судді: Мультян Марина Бондівна

Слободонюк Михайло Васильович