Справа № 825/3735/15-а
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року1 Чернігів Справа № 825/3735/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого- судді - Дякова В.І.,

за участю секретаря - Воєдило Л.П.,

позивача - ОСОБА_1,

представника ГУ Національної поліції

в Чернігівській області - ОСОБА_2,

представника УМВС України в Чернігівській області - ОСОБА_3,

представника Варвинського РВ УМВС України

в Чернігівській області - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Варвинського районного відділу УМВС України в Чернігівській області, Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі ГУ Національної поліції в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі УМВС України в Чернігівській області), Варвинського районного відділу УМВС України в Чернігівській області (далі Варвинський РВ УМВС України в Чернігівській області), Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ начальника УМВС України в Чернігівській області полковника міліції ОСОБА_5 від 06.11.2015 за № 416 о/с, в частині звільнення з посади майора міліції ОСОБА_1, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського РВ УМВС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів);

- зобов'язати тимчасово виконуючого обовязки начальника ГУ Національної поліції в Чернігівській області полковника поліції ОСОБА_5 поновити на посаді інспектора поліції Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ Національної поліції в Чернігівській області майора поліції ОСОБА_1, із 07.11.2015;

- вирішити питання стягнення з ГУ Національної поліції в Чернігівській області, на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- застосувати обов'язкові правові наслідки ухваленого рішення, зокрема встановити відповідачам строк для подання звіту про виконання постанови; допустити негайне виконання постанови.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що наказом начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 №416 о/с його, майора міліції було звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського РВ УМВС у запас Збройних сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення (через скорочення штатів).

Позивач вважає його звільнення неправомірним, посилаючись на те, що після відмови начальника Варвинського РВ УМВС в Чернігівській області ОСОБА_6 прийняти його заяву про бажання продовжити службу в поліції на посаді дільничного інспектора він звернувся 04.11.2015 на гарячу лінію уряду та 12.11.2015 до Міністерства внутрішніх справ, для дачі розяснень щодо його дій для продовження служби в Національній поліції. Проте, відповідь позивач отримав із управління кадрового забезпечення в Чернігівській області лише 21.11.2015.

06.11.2015 ОСОБА_1 направив рекомендованим листом рапорт на імя начальника Національної поліції та начальнику УМВС в Чернігівській області, в якому висловив бажання продовжити тимчасово службу в поліції на посаді дільничного інспектора поліції Варвинського відділення поліції в Чернігівській області, але відповідь не надана.

Позивач вказує на те, що у розділі VII Положення викладено умови звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, в тому числі за пп. «г» п.64 передбачена можливість звільнення цих осіб при скороченні штатів, але прямо зазначено, при відсутності можливості подальшого використання на службі, тобто поняття яке зазначено в наказі № 416 о/с від 06.11.2015 про звільнення зі служби згідно підпункту скорочення не розкрито, значить не відповідає вимогам даного пункту, тому не являється правомірним.

ОСОБА_1 зазначає, що ч. 4 ст.36 Кодексу законів про працю України передбачено - у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Тобто, у разі реорганізації юридичної особи публічного права в інший, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Сама по собі реорганізація юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату або чисельності не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Встановлена законодавством можливість реорганізації, зокрема шляхом приєднання державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що реорганізується не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по продовженню дії трудового договору, тому позивач вважає його звільнення за п.п. «г» п.64 Порядку проведено з порушенням вимог ч.4 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію». У Прикінцевих та перехідних положеннях даного Закону зазначено, що з дня опублікування цього Закону працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначена норма кореспондується з підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Оскільки станом на 07.11.2015 рапортів щодо прийняття позивача до органів Національної поліції України не надходило, то УМВС України в Чернігівській області правомірно винесено наказ від 06.11.2015 № 416 о/с про звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийнято рішення ліквідувати як юридичну особу публічного права Варвинський РВ УМВС України в Чернігівській області, а також утворити Головне управління Національної поліції в Чернігівській області.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ в Чернігівській області на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського РВ УМВС в Чернігівській області та мав спеціальне звання майор міліції.

06.11.2015 наказом начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 №416-о/с ОСОБА_1 було звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського РВ УМВС через скорочення штатів на підставі пп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил, (через скорочення штатів), що підтверджується витягом з наказу (а.с.98).

Вважаючи наказ начальника УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_5 №416 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Тобто, позивач був попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обовязком роботодавця. Крім того, згідно положень ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Разом з тим, приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, посилання позивача на те, що Національна поліція зобовязана прийняти на службу всіх працівників міліції є помилковими та не відповідають положенням пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, Національна поліція України не є правонаступником міліції в силу закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» було опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015. Однак, як вбачається з довідки ГУ Національної поліції в Чернігівській області від 09.02.2016 №283/124/23/01/2016, станом на 07.11.2015, заява ОСОБА_1 про прийняття на службу до Національної поліції ГУНП в Чернігівській області не надходила (а.с. 144).

Суд зазначає, що положення розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», в частині пунктів 8-11, діяли з 06.08.2015 по 06.11.2015, тобто мали чітко визначені преклюзивні строки дії.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався своїм правом на подачу заяви про прийом на службу до Національної поліції України, яка була отримана 10.11.2015, тобто після закінчення встановленого законом терміну прийняття на службу. Водночас, вказане звернення було розглянуто по суті та 26.11.2015 позивачу було надано відповідь про відмову у прийнятті на службу (а.с. 110).

При цьому, суд зазначає, що не можна вважати належними заяви позивача про прийом на роботу у вигляді листів та телефонних звернень, які надходили від позивача на «Урядову гарячу лінію» та адресу Міністра внутрішніх справ України, оскільки в силу законодавства вказані субєкти не є роботодавцем (уповноваженим представником роботодавця - Національної поліції) та не могли приймати рішення про прийом на роботу (службу).

Судом також не приймаються до уваги посилання позивача як в адміністративному позові так і у судовому засіданні на необхідність застосування до оскаржуваних правовідносин норм трудового законодавства, з огляду на наступне.

Так, пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У свою чергу, 02.07.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності з 07.11.2015.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Тобто, вищевказаною спеціальною нормою законодавства передбачені умови, за наявності яких працівники міліції звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Разом з тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства - Законом України «Про Національну поліцію» врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ через скорочення штатів та відсутня відсилочна норма на положення Кодексу законів про працю України, тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню спеціальна норма - Закон України «Про Національну поліцію».

При цьому, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника у новостворену установу, у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», не є обовязком УМВС України в Чернігівській області.

Щодо обґрунтувань позивача позовних вимог тим, що 06.11.2015 ним було направлено рапорт начальнику УМВС України в Чернігівській області з проханням перевести його до органу поліції Варвинського району Чернігівської області, суд зазначає наступне.

Нормами Кодексу законів про працю України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст.36 КЗпП (за п.п. «з» п. 64 Положення про проходження служби).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява); згода іншого міністерства, центрального органу виконавчої влади, установи, організації на прийом працівника на роботу (службу); згода власника (уповноваженого органу), що оформлюється відповідним наказом, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту.

З матеріалів справи вбачається, що докази згоди іншого міністерства, центрального органу виконавчої влади, установи, організації на прийом позивача на роботу (службу) відсутні.

Суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Так, зокрема в своєму позові ОСОБА_1 посилається на порушення процедури звільнення, як на підставу поновлення на посаді. Однак, саме порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

Вказані обставини суд визнає належними, а будь-яких інших доводів не наведено.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що начальник УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_5 при прийнятті оскаржуваного наказу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу від 06.11.2015 за № 416 о/с, в частині звільнення з посади майора міліції ОСОБА_1, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського РВ УМВС у запас Збройних Сил України за п.п «г» п. 64 (через скорочення штатів), є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді інспектора поліції Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ Національної поліції в Чернігівській області з 07.11.2015, суд вважає її безпідставною, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Крім того, згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно у Роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 25.01.2011 «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» також зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Оскільки позивача не переведено та не призначено в новоутворений орган, підстави для поновлення його на посаді інспектора поліції Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ Національної поліції в Чернігівській області відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ Національної поліції в Чернігівській області на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що вона є похідною та задоволенню також не підлягає.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.І. Д'яков