Справа № 344/5841/16-а
Суддя: Мелещенко Л. В.
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/5841/16-а
Провадження № 2-а/344/288/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Мелещенко Л.В., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В СТ А Н О В И В :

10 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови у перерахунку розміру пенсії за вислугу років згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 та зобов'язати Управління Пенсійного фонду Українив місті Івано-Франківську Івано-Франківської області перерахувати пенсію за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції від 01.01.1991 року у розмірі 90 % від місячного заробітку, зазначеного у довідці, виданої прокуратурою Івано-Франківської області від 10.03.2016 року № 18-167, без обмеження її максимального розміру, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 01.01.2016 року, судові витрати стягнути з відповідача.

24 травня 2016 року представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області подала до суду письмове заперечення, в якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

З 21 січня 1998 року і по даний час позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України вмісті Івано-Франківську Івано-Франківської області та отримує пенсію за вислугу років, яка призначена на підставі частини 17 статті 50-1 Закону України у редакції від 01.11.1991 року № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від суми місячного заробітку.

21.03.2016 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України вмісті Івано-Франківську Івано-Франківської області з заявою про перерахунок раніше призначеної пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від суми місячного заробітку без обмеження її максимального розміру у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013.

25.03.2016 року Управлінням Пенсійного фонду України вмісті Івано-Франківську Івано-Франківської області позивачу відмовлено у проведенні перерахунку пенсії на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за № 213-VIII.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Згідно частини 12 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" № 76 від 28 листопада 2014 року, який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесені зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких пенсія призначається у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Однак, ці законодавчі зміни стосуються тих прокурорсько-слідчих працівників, які реалізували чи реалізовують своє право на пенсію із 1 січня 2015 року, адже відповідно до вимог статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

При перерахунку пенсії позивача необхідно врахувати те, що законодавчі зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо розміру пенсії у відсотках до середньомісячного заробітку стосується порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення і норми, які регулюють порядок перерахунку пенсії законодавчих змін не зазнали, змінилась лише нумерація відповідних частин статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, при вирішенні питання про застосування відповідних норм статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо перерахунку вже призначених пенсій, необхідно також керуватись вимогами статті 22 Конституції України, у якій, зокрема, зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При вирішенні цього питання необхідно також врахувати правову позицію Конституційного Суду України, викладену, зокрема, у його рішеннях від 06 липня 1999 року № 8 рп-99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8рп/2005 у справі № 1-21/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання.

У цих рішеннях викладено розуміння сутності соціальних гарантій суддів, працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури і зазначено, що зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Ці рішення мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з пенсійними правовідносинами.

Аналогічна правова позиція також Верховного Суду України. Зокрема, Верховний Суд України у справі № 21-2432а15 від 06.10.2015 року з аналогічного питання зазначив, що умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ. Редакція зазначеної статті змінювалась.

Разом з тим, підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам регулюють частини тринадцята, вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», положення яких щодо перерахунку пенсії змін не зазнали (змінилась лише нумерація частин цієї статті).

Так, відповідно до частини тринадцятої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згідно із частиною 18 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду України від 10.12.2013 року у справі № 21-348а13, від 17.12.2013 року у справі № 21-445а13, від 10.12.2013 року у справі № 420а13, від 15.12.2015 року у справі № 21-4289а15.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16.12.1966 року, Європейській соціальній хартії від 03.05.1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянута) від 03.05.1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення, тощо.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішення і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Таким чином, обсяг прав щодо перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників у відповідності до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в редакції, яка діяла на момент призначення пенсії), не може бути звужений у зв'язку із внесенням змін до цього Закону та прийняттям чи не прийняттям нових нормативно-правових актів щодо призначення та виплати пенсій відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Пенсійний фонд України і його територіальні підрозділи здійснюють керівництво та управління солідарною системою, проводять збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначають пенсії, підготовляють документи для їх виплат та виконують інші управлінські функції. Вони по суті є органами державної виконавчої влади і суб'єктами владних повноважень, а тому, керуючись вимогами статті 19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на внесені зміни до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо призначення пенсії, оскільки відповідачем було застосовано нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, що суперечить вимогам частини 1 статті 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Передбачені пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ норми щодо скасування з 01 червня 2015 року норм пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до спеціальних законів, у тому числі «Про прокуратуру», свідчить про те, що з 01.06.2015 року не здійснюється призначення пенсій відповідно до спеціального законодавства.

З аналізу норм законодавства та виходячи з принципу незворотності дії законів у часі, викладені положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», стосуються порядку призначення пенсії прокурорам у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, оскільки процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення, в зв'язку з чим, скасування порядку нарахування пенсій за спеціальними законами з 1 червня 2015 року та подальше призначення таких пенсій на загальних підставах, не впливає на можливість проведення перерахунку пенсії, призначеної раніше, у відповідності до діючих на час її призначення норм Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи вищезазначене, необхідною умовою для перерахунку пенсії є документи, додатково подані пенсіонером щодо розміру місячного заробітку за відповідною посадою станом на час звернення за перерахунком пенсії. При цьому, такий перерахунок дійсно має здійснюватися виходячи із норм законодавства, які були чинними на момент призначення пенсії.

Також не може бути підставою для відмови позивачу у перерахунку пенсії та обставина, що набув чинності Закон України «Про прокуратуру» в новій редакції від 14 жовтня 2014 року за № 1697-VII з втратою дії окремих положень Закону України «Про прокуратуру» 1991 року щодо права на призначення та перерахунку пенсій, а з 01.01.2015 року умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до частини 13 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1995 року у справі Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства, суд зазначив, що «закон» повинен бути доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку.

У даному випадку нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років прокурорам, є частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, що діяла станом на час призначення пенсії (вересень 2011 року), оскільки інших не існує.

Кабінетом Міністрів України з 01.01.2015 року по теперішній час не визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, чим звужено та обмежено Конституційне право позивача на пенсійне забезпечення.

За вказаних обставин, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України будь-якого порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури є фактично бездіяльністю, що порушує гарантоване Конституцією та Законом право на її перерахунок.

Подібна бездіяльність з боку Уряду України (Кабінету Міністрів України) у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 вересня 2014 року з питання відмови в перерахунку пенсії через невстановлення певного порядку Урядом була кваліфікована Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 51-56). Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Будченко проти України» (заява № 38677/06 від 24.07.2014 року). Суть цієї справи Європейського суду з прав людини полягала у тому, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги, у тому числі на які мав право заявник.

Проте такий механізм був запроваджений лише через декілька років після набрання Законом чинності. Наведений стан був визнаний Європейським судом з прав людини таким, що порушив майновий інтерес заявника, тривале незапровадження відповідного механізму було втручанням у право заявника мирно володіти своїм майном, передбачене статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 39 у справі «Будченко проти України»).

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Подібні проблемні питання були предметом обговорення на Пленумі Вищого адміністративного суду України № 3 від 05 лютого 2016 року щодо результатів вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ у спорах щодо визначення розміру заробітної плати працівників апарату судів.

У своїй довідці та висновках Пленум Вищого адміністративного суду України сформулював позицію, що протягом періоду відсутності постанови Кабінету Міністрів України застосуванню підлягають положення попередніх Законів України. Аналогічну позицію викладено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 22.07.2011 року № 1091/11/13-11. Таку ж думку висловлював Верховний Суд України у постанові від 25 листопада 2014 року (ЄДРСР № 42010782).

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Крім того, Вищий адміністративний суд України відмітив, що враховуючи європейське направлення розвитку України та цілі прийняття Закону України від 18 березня 2004 року № 1629-ІV «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», а також початку дії Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, правові позиції, сформульовані в рішеннях Європейського суду, можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація відносно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з загальноприйнятими стандартами правової системи ЄС щодо регулювання відносин стосовно яких виник спір».

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини в основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Враховуючи, що позивач 21.03.2016 року звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, а не із заявою про призначення пенсії, відповідач повинен був керуватися статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ в редакції, чинній на момент призначення пенсії, а тому відмова відповідача у проведенні перерахунку пенсії є неправомірною.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України № 1-9/2015 від 13.05.2015 року зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

За Конституцією України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту (пункт 1, 3 статті 116 Конституції України).

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії,суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відмовляючи у перерахунку пенсії позивачу за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (в редакції Закону станом на час призначення пенсії), відповідач грубо порушує соціальні права і свободи позивача.

Звернення позивача до суб'єкта владних повноважень щодо здійснення перерахунку пенсії законодавчо ґрунтується саме відповідно до вимог статті 50-1 Закону України Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (в редакції Закону на час призначення пенсії), а не Закону, який діє на час звернення та значно звужує зміст та обсяг прав і свобод позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Проте відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії в контексті практики Верховного Суду України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року за № 213 є неспроможними, оскільки вони врегульовують питання призначення пенсій, а не їх перерахунку.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача на перерахунок пенсії, тому позовні вимоги підлягають задоволенню як такі, що підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Доводи відповідача, зазначені у письмових запереченнях про внесені зміни до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо призначення пенсії суд до уваги не бере, оскільки відповідачем було застосовано нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, що суперечить вимогам частини 1 статті 58 Конституції України.

Оскільки стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах складає понад 20 років, то вона набула права на отримання пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Обмеження максимального розміру пенсії, на час її призначення позивачу (21.01.1998 року), для прокурорсько-слідчих працівників не було встановлено ні Законом України «Про прокуратуру», ні іншим чинним на той момент пенсійним законодавством.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 від суми заробітної плати та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату призначеної пенсії за вислугу років виходячи з розміру 90% від місячного заробітку без обмеження її максимального розміру є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання, з якого часу позивач має право на перерахунок пенсії, суд керується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі №161/18933/14-а, відповідно до якої у цьому питанні слід керуватися спеціальними нормами Закону України № 1789-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Позивач право на підвищення пенсії набула з 01.01.2016 року відповідно до частини 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, згідно якої перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більше як за 12 місяців.

За таких обставин перерахунок та виплата пенсії позивачу необхідно здійснити з 01.01.2016 року.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частина 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 551,20 грн., тому судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 6-14, 71, 158-163, 183-2, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимогиОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку розміру пенсії за вислугу років згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату з 01 січня 2016 року призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ у розмірі 90% від місячної заробітної плати згідно довідки, виданої прокуратурою Івано-Франківської області від 10.03.2016 року № 18-167, без обмеження її максимального розміру відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а у випадку застосування частини 3 статті 160Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Суддя Л.В. Мелещенко