Справа № 826/5880/15
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року м. Київ К/800/31954/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу приватного підприємства "Охорона Центріус" (далі - Підприємство)

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2015

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015

у справі № 826/5880/15

за позовом Підприємства

до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Інспекція)

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Підприємство звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, в якому просило: визнати неправомірною відмову Інспекції прийняти подану платником податкову декларацію з ПДВ за листопад 2014 року, а також розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (додаток 5) та реєстри виданих та отриманих податкових накладних за листопад 2014 року; зобов'язати відповідача прийняти зазначені документи податкової звітності за датою їх фактичного отримання.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015, у позові відмовлено. Судові акти зі спору мотивовані тим, що: на час подання Підприємством спірних документів податкового обліку договір про визнання електронних документів, укладений позивачем та Інспекцією, було розірвано; позивачем не доведено наявності у нового керівника Підприємства - ОСОБА_1 права цифрового підпису, підтвердженого в установленому порядку; оспорюваною відмовою податкового органу щодо прийняття податкової звітності платника в електронній формі не було порушено право платника на подання податкової декларації з огляду на наявність інших альтернативних способів такого подання, перелічених у пункті 49.3 статті 49 Податкового кодексу України (далі - ПК).

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв'язку з касаційною скаргою Підприємства, в якій воно просить скасувати оскаржувані судові акти та задовольнити позов. Мотивуючи касаційні вимоги, скаржник зазначає, що: установлена судовим рішенням незаконність розірвання податковим органом договору про визнання електронної звітності платника в односторонньому порядку свідчить про безперервну чинність цього договору, незалежно від дати набрання законної сили рішенням суду; оскільки протиправною відмовою Інспекції прийняти податкову звітність Підприємства в електронній формі обмежено реалізацію права позивача, передбаченого підпункту «в» пункту 49.3 статті 49 ПК, що може потягнути накладення на платника штрафу, таке право підлягає відновленню в судовому порядку незалежно від наявності інших альтернативних можливостей подати таку податкову звітність.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог з урахуванням з такого.

Судовими інстанціями під час розгляду справи встановлено, що 16.12.2014 платником подано до контролюючого органу податкову звітність в електронній формі за листопад 2014 року; втім Інспекція відмовила платникові у прийнятті цієї звітності, повідомивши Підприємство про наявність заборони щодо прийому його податкових документів, направлених засобами телекомунікаційного зв'язку, через можливу відсутність договору з податковим органом.

Судами також з'ясовано, що 26.05.2014 позивачем та Інспекцією було укладено договір № 260520142 про визнання електронних документів, який було розірвано відповідачем в односторонньому порядку (лист від 11.09.2014) з причин порушення платником істотних умов цього договору. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 826/16205/14 (яку залишено без змін за наслідками перегляду в апеляційному порядку) дії Інспекції з розірвання цього договору визнано протиправними.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного позову, суди виходили з того, що на час подання платником податкової звітності за листопад 2014 року рішення адміністративного суду зі справи № 826/16205/14 не набрало законної сили, а тому договір від 26.05.2014 № 260520142 був розірваним; наведене виключає можливість подання платником спірної декларації в електронній формі.

Дійсно, відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України віл 10.04.2008 № 233 (далі - Інструкція), платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Тобто наявність укладеного договору про визнання електронних документів між платником та контролюючим органом за формою та змістом, наведеним і додатку 1 до названої Інструкції, є обов'язковою передумовою виникнення у платника права подавати податкові документи в електронній формі до органу державної податкової служби, якому кореспондує обов'язок такого органу прийняти відповідні документи.

У випадку розірвання договору припиняються зобов'язання сторін, які встановлені таким договором; водночас установлена судовим рішенням незаконність розірвання договору одним з його учасників виключає можливість визнання такого розірвання як юридичного факту, що припиняє права та обов'язки сторін договору. Адже у такому разі рішення (дія) контролюючого органу про розірвання договору не породжує будь-яких правових наслідків в силу його (її) протиправності незалежно від дати набрання законної сили судовим рішенням.

Не можна погодитися й з висновком судів про те, що наявність альтернативних способів подання платником податкової звітності, окрім засобами електронного зв'язку, виключає порушення прав платника у випадку відмови контролюючого органу прийняти податкові документи, надіслані в електронній формі.

Дійсно, відповідно до пункту 49.3 статті 49 ПК податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Отже, платник наділений дискрецією при виборі способу подання податкової звітності; незаконне обмеження платника у такому виборі (зокрема, шляхом безпідставного позбавлення такого платника права на подання податкових документів в електронній формі) є порушенням права платника незалежно від наявності інших способів виконання обов'язку зі звітування до контролюючого органу.

Втім, незважаючи на помилковість окремих висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів погоджується з правильністю оскаржуваних судових рішень по суті спору.

Так, в силу вимог пункту 7 розділу ІІ Інструкції підставою для прийняття податкового документа в електронному вигляді є: його відповідність затвердженому формату (стандарту); підтвердження ЕЦП платника податків та його посадових осіб, підписи яких є обов'язковими для звітів в паперовій формі за умов, встановлених в статтею 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис"; чинність відповідного посиленого сертифіката ключа під час накладання ЕЦП (підтверджується за допомогою позначки часу, отриманої від акредитованого центру сертифікації ключів, або якщо до моменту одержання електронного документа строк дії відповідного сертифіката не був закінчений або відповідний сертифікат не був скасований/ блокований).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

За змістом частини 4 названого Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

За правилами підпункту 7.1. пункту 7 розділу ІІІ Інструкції після підготовки платником податків податкового документа в електронному вигляді на нього накладаються ЕЦП посадових осіб платника податків у такому порядку: першим - ЕЦП головного бухгалтера (бухгалтера), другим - ЕЦП керівника, третім - ЕЦП, що є аналогом відбитка печатки платника податків. За відсутності у платника податків посади бухгалтера електронні цифрові підписи посадових осіб платника податків накладаються у такому порядку: першим - ЕЦП керівника, другим - ЕЦП, що є аналогом відбитка печатки платника податків.

Відповідно до пункту 12 Порядку застосування електронного цифрового підпису органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями державної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1452,

у посиленому сертифікаті відкритого ключа підписувача додатково зазначається його належність до установи та посада, яку він займає.

За змістом пунктом 15 цього Порядку підписувач може застосовувати електронний цифровий підпис лише після отримання установою від акредитованого центру сертифікації ключів посиленого сертифіката його відкритого ключа. Після звільнення підписувача установа звертається до акредитованого центру сертифікації ключів для скасування посиленого сертифіката його відкритого ключа, а особистий ключ знищується методом, що не допускає можливості його відновлення.

Як вбачається з установлених судами обставин справи за наслідками оцінки наявних у ній доказів, платником не було дотримано законодавчо установлених вимог щодо належного засвідчення цифровим підписом спірних податкових документів.

Так, договір про визнання електронних документів від 26.05.2014 № 260520142 було укладено від імені Підприємстві його керівником - ОСОБА_2; саме йому і надано право накладення електронно-цифрового підпису у рамках виконання цього договору.

Втім спірні податкові документи Підприємства подані новим директором Підприємства - ОСОБА_1; у матеріалах справи відсутні докази реєстрації цифрового підпису ОСОБА_1 в порядку, визначеному законодавством, а також наявності у нього оформленого права на підписання електронних податкових документів.

Наведене зумовлює правомірність відмови Інспекції у прийнятті спірних податкових документів, поданих в електронній формі, що, відповідно, виключає обґрунтованість заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного підприємства "Охорона Центріус" відхилити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015 у справі № 826/5880/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько