Справа № 815/20/16
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/20/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Раджабі ОСОБА_1 Касем на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, у справі за позовом Раджабі ОСОБА_1 Касем до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення від 26 жовтня 2015 року № 790-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; зобов'язання надати позивачу статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі, так як позивачка є громадянкою ОСОБА_2, яка не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, та побоювань стати жертвою переслідувань

Також, позивачка зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог, що ґрунтується на факті її перебування на території Російської федерації, як у третій безпечній країні, є помилковим, так як такий висновок спростовується численними доповідями міжнародних правозахисних організацій, які констатують ситуацію масового порушення прав людини в Російській федерації, а тому така країна не є безпечною.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянкою ОСОБА_2, звідки виїхала разом з сином 01 вересня 2013 року, на територію України нелегально потрапила 18 вересня 2013 року.

З ОСОБА_2 позивачка виїхала до Узбекистану, а потім через територію Казахстану автомобільним транспортом дісталася до Російської Федерації.

За наданням міжнародного захисту Раджабі ОСОБА_1 Касем звернулась 24 вересня 2013 року, що підтверджується даними її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У вказаній заяві позивачка зазначає, що не може повернутися до ОСОБА_2, так як побоюється за своє життя та життя свого сина, у звязку з надходженням погроз від невідомих осіб, які завдали тілесних ушкоджень їй та її чоловіку, від яких той помер, а позивачка тяжко захворіла.

При цьому, під час проведення анкетування 08 жовтня 2013 року позивачка підтвердила, що жодного переслідування в країні походження за політичну діяльність чи за фактом віднесення до певної соціальної, релігійної чи етнічної групи вона не зазнавала.

Вказана інформація також підтверджена позивачем під час проведення співбесіди 28 жовтня 2013 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 790-15 позивачці відмовлено у наданні статусу біженця або особи що потребує додаткового захисту.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про факти переслідувань та утисків на батьківщині за політичними, релігійними чи іншими ознаками, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст.4 ОСОБА_3 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з приписами ст.10 цього ж Закону - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації вона є громадянином ОСОБА_2, яка не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через наявну ситуацію загальнопоширеного насильства та побоювання переслідувань від невідомих осіб, що вимагають від її родини грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для визнання особою біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься, а отже підстав для визнання його біженцем немає.

В свою чергу, посилання на побоювання невідомих людей які завдають шкоди родині позивачки та вимагають від неї матеріальних коштів не приймаються колегією суддів, так як такі обставини не підтверджені належними доказами, та не дають підстав для надання статусу біженця.

Також, колегією суддів погоджується з дослідженою судом першої інстанції інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні її особою, що потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Так, останнє місцем проживання в ОСОБА_2 позивачки було м.Кабул.

Ситуація безпеки у м. Кабул оформлена посиланням: Назва статті: Ситуація безпеки у м. Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www.есоі.nеt/news/188769::afganistan/101.general-security-situation-in-afganistan-and- еvents-in-kabul.htm, Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015; Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в ОСОБА_2, провінція також знаходиться під контролем.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до ОСОБА_3 Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня.2004 року особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання тощо, немає.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Раджабі ОСОБА_1 Касем залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

ОСОБА_4