Справа № 814/273/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/273/16

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення рішення,-

В С Т А Н О В И В:

22.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДПІ у Центрального районі м.Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати винесене на його адресу, як фізичної особи-підприємця, податкове повідомлення-рішення № від 09.11.2015 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 510 грн. за несвоєчасне подання декларацій про свій майновий стан за 2012-2014р.р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є ветераном війни інвалідом 2-ї групи та внаслідок тривалого лікування не зміг своєчасно подавати декларації про свій майновий стан за 2012-2014р.р. та взагалі фізично не міг займатися підприємницькою діяльністю, а тому, відповідно, спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, позивач 05.04.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 року та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули з невідомих підстав, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в якості ФОП з 21.07.1999 року, є платником єдиного внеску та знаходиться на податковому обліку в ДПІ у Центрального районі м.Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області. Основними видами діяльності підприємця ОСОБА_1 є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту, роздрібна торгівля з лотків та на ринках.

Протягом 2013-2014р.р. ОСОБА_1 не подав до податкового органу податкові декларації про свій майновий стан і доходи відповідно за 2012-2013р.р.

Також, станом на 09.02.2015 рік позивачем не було подано податкову декларацію про майновий стан та доходи і за 2014 рік.

29.10.2015 року ОСОБА_1 до податкової інспекції було подані одночасно три податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012-2014р.р.

У звязку із несвоєчасною подачею платником одразу 3-х декларацій, посадовими особами ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва в листопаді 2015р. було проведено камеральну перевірку, про що складено Акт №351/17-03-14/НОМЕР_1 від 29.10.2015 року, яким зафіксовано порушення підприємцем приписів п.7 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування», та на підставі якого, в свою чергу, 09.11.2015р. уповноваженою особою податкового органу прийнято податкове повідомлення-рішення № про визначення підприємцю ОСОБА_2 грошового зобовязання зі сплати штрафних (фінансових) санкцій в сумі 510 грн.

Не погоджуюсь з таким рішенням податкового органу, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також відповідно, з правомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Так, як слідує зі змісту положень п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України, податкові декларації подаються за базовий (звітний) податковий період, що дорівнює, календарному року для платників податків на доходи фізичних осіб підприємців протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) періоду.

Відповідно до вимог п.п.177.5 ст.177 ПК України, фізичні особи підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки встановленні Податковим кодексом України для річного звітного періоду.

Відповідальність же платника за порушення граничних строків подання податкової звітності передбачена п.120.1 ст.120 ПК України, згідно з яким, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобовязаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, граничні строки подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік є 11.02.2013р., за 2013 рік 10.02.2014р., а за 2015 рік 09.02.2015р.

Проте, як видно з матеріалів справи, позивач, в порушення приписів ПКУ, фактично подав до податкового органу усі три декларації за 2012-2014р.р. лише 29.10.2015р.

Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції вважає, що відповідач, в даному випадку, правомірно застосував до позивача штрафні санкції за несвоєчасне подання декларацій про свій майновий стан за 2012-2014р.р.

Що ж стосується тверджень позивача про те, що не мав можливості своєчасно подати податкову звітність у звязку із тим, що, він, як інвалід 2-ї групи, в період 2013-2015р.р. часто хворів, то судова колегія не може в повній мірі врахувати ці обставини та розцінює їх критично, оскільки останні фактично не підтверджуються відповідними доказами та до того ж, Податковим кодексом України для притягнення платника до відповідальності за п.120.1 ст.120 ПКУ та застосування до такої особи штрафних (фінансових) санкцій, не передбачено жодних виключень, в тому числі і за поважністю причин, у звязку із хворобою або внаслідок непереборної сили.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_3