Справа № 826/22101/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача - Гаврюшенка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про поновлення на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України; стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі; зобов'язання Міністерство економічного розвитку і торгівлі України відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в розмирі 10 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 серпня 2015 року №2005-к «Про звільнення ОСОБА_2.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, - звернено до негайного виконання. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою в повному обсязі, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач в своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, в свою чергу, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 за переведенням з Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з 03 листопада 2011 року працювала у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України, з 08 грудня 2014 року на посаді заступника директора департаменту дерегуляції та розвитку підприємництва - начальника управління підтримки та розвитку малого і середнього підприємництва.

Наказом від 27 лютого 2015 року № 171 в Мінекономрозвитку затверджена нова структура апарату Міністерства, а з 02 березня 2015 року введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 389 посад.

Згідно із наказом Мінекономрозвитку від 27.02.2015 № 171, зокрема, було утворено департамент розвитку бізнес-клімату, чисельність якого складає 52 посади та до якого були передані функції департаменту дерегуляції та розвитку підприємництва (штатна чисельність, якого складала 42 посади), департаменту економіки соціальної та гуманітарної сфери (штатна чисельність, якого складала 27 посад), департаменту розвитку торгівлі (штатна чисельність, якого складала 25 посад) і частково функції департаменту реформування публічної адміністрації (штатна чисельність, якого складала 46 посад).

12 травня 2015 року позивачу було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, від якої позивач відмовилась, не надавши відповідну згоди на переведення.

В зв'язку з цим, Наказом Мінекономрозвитку від 13 серпня 2015 року № 2005-к ОСОБА_2 звільнена з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано вимоги КЗпП України при звільненні позивача із займаної ним посади.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що вивільнення позивача відбулося внаслідок скорочення чисельності та штату працівників.

Як вбачається зі змісту попередження про звільнення від 12 травня 2015 року, та було зазначено вище, позивачеві запропоновано посаду головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5 (з 02 жовтня 2012 року по 23 вересня 2015 року). Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідачем позивачу запропоновано лише тимчасове зайняття посади, яка при цьому за кваліфікаційним рівнем була найнижчою посадою в департаменті.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до щоквартального Звіту Мінекономрозвитку про кількісний склад державних службовців, що надається відповідно до наказу Нацдержслужби від 24 липня 2015 року № 161, встановлено, що з початку року в Міністерство економічного розвитку і торгівлі України прийнято 67 нових працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, при повторній зміні структури згідно наказу №613 від 17 червня 2015 року кількість працівників управління зросла з 15 до 20 осіб. Структура управління малого та середнього підприємництва не змінилась. На дату звільнення гранична чисельність працівників апарату Мінекономрозвитку становила 1222 особи, з яких 1209 державні службовці (постанова КМУ від 05.04.2014 № 85).

Крім того, згідно даних Витягу з Штатного розпису на 2015 рік апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 12 травня 2015 року, під час реорганізації (згідно наказу № 171 від 27 лютого 2015) посада заступника директора департаменту-начальника управління не була скорочена.

Як встановлено судом першої інстанції, на посаду заступника директора департаменту розвитку бізнес-клімату - начальника управління забезпечення розвитку підприємництва без конкурсу за результатами стажування 23 березня 2015 року було переведено з Донецької облдержадміністрації ОСОБА_6, який не мав досвіду роботи в центральному апараті та не має спеціальної освіти з державного управління.

Крім того, в структурі управління забезпечення розвитку підприємництва налічувалось 4 посади керівників структурних підрозділів. В інших 2-х управліннях Департаменту - ще 10 посад керівників, включаючи їх заступників.

Проте, позивачу при попередженні про наступне вивільнення інша посада, окрім посади головного спеціаліста відділу державної політики та програм розвитку малого і середнього підприємництва управління забезпечення розвитку підприємництва департаменту розвитку бізнес-клімату, не пропонувалась, а було повідомлено, що інших посад, відповідно до її кваліфікації, запропонувати немає можливості.

Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували те, що позивачу пропонувались будь - які інші вакантні посади; доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу або, що відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в Міністерстві, а не в конкретному структурному підрозділі.

Отже, відповідачем не було виконано вимогу трудового законодавства щодо надання працівнику пропозиції іншої роботи в новоутворених структурних підрозділах апарату, які будуть виконувати повноваження реорганізованих.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні позивача не була дотримана процедура звільнення, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, на які вона могла претендувати з урахуванням фаху, кваліфікації та досвіду трудової діяльності. Отже, звільнення є неправомірним і позивач підлягає поновленню на роботі.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 серпня 2015 року №2005-к «Про звільнення ОСОБА_2.» та поновлення позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, проте не вирішив всіх позовних вимог, а саме не прийняв ніякого рішення в частині вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Так, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.325 КЗпП).

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 20 серпня 2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме: за червень-липень 2015 року.

Згідно довідки Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 травня 2016 року №2102-13/279 середньоденна заробітна плата позивача складає 409,82 грн.

Період вимушеного прогулу позивача за період з 21.08.2015 по 20.01.2016 складає 105 днів.

105 х 409,82 = 43 031, 10.

Отже, середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу становить 43 031, 10 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надала доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою їй моральною шкодою, не навела міркувань, з яких вона виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо порушення судом норм процесуального права та неповне з'ясування всіх обставин справи.

Згідно з ст. ст. 198, 201 КАС України, суд апеляційної інстанції змінює постанову суду першої інстанції, якщо суд не вирішив всіх вимог або питань.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України слід залити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року змінити.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року змінити, доповнивши резолютивну частину постанови абзацом наступного змісту:

«Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_2 43 031 (сорок три тисячі тридцять одну) гривень 10 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за відрахуванням зборів, обов'язкових платежів та сум виплачених при його звільненні».

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанову в повному тексті виготовлено 30 травня 2016 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Федотов І.В.

Губська Л.В.