Справа № 826/237/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/237/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Вищого адміністративного суду України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вищого адміністративного суду України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Вищого адміністративного суду України про визнання протиправною відмову у здійсненні позивачу перерахунку заробітної плати (суддівської винагороди); зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати (суддівської винагороди) за період з 05.12.2005 по 31.12.2014 з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що наказом Голови Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 №381-к виправлено помилку в обчисленні ОСОБА_2 стажу роботи, встановлено новий розмір доплати за вислугу років та здійснено перерахунок суддівської винагороди за період з 01 по 21 січня 2015 року. У зв'язку з викладеним позивач звернулась до відповідача з заявою про проведення перерахунку суддівської винагороди за період роботи суддею Вищого адміністративного суду України з 05.12.2005 по 31.12.2014. Проте в порушення ст. 233 Кодексу законів про працю України , Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» відповідачем відмовлено у проведенні перерахунку суддівської винагороди, з посиланням на відсутність можливості здійснити виплату коштів за минулі роки.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 березня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Вищого адміністративного суду України оформлену листом від 08.09.2015 № 1806/8-14/15 у здійсненні ОСОБА_2 перерахунку заробітної плати (суддівської винагороди).

Зобов'язано Вищий адміністративний суд України здійснити ОСОБА_2 перерахунок заробітної плати (суддівської винагороди) за період з 05.12.2005 по 31.12.2014 з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Наказом Вищого адміністративного суду України від 05.12.2005 №337-к ОСОБА_2 зарахована на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

Наказом Вищого адміністративного суду України від 11.01.2012 року № 11-к позивачці встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 60 відсотків посадового окладу з урахуванням того, що стаж роботи, який дає право на одержання такої доплати, складає більше 25 років.

У зв'язку з виявленням помилки, Вищий адміністративний суд України 02.02.2015 року звернувся до Національного агентства України з питань державної служби та 07.04.2015 року до Київської міської державної адміністрації з проханням роз'ясненення щодо можливості зарахувати до стажу роботи, який дає право на щомісячну доплату за вислуг років, періоду роботи на посаді юрисконсульта об'єднання санітарного автортранспоорту Управління охорони здоровя Київського міськвиконкому з 29.10.1986 рку по 22.04.1991 року.

В подальшому, наказом Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 №381-к у зв'язку з виявленням технічної помилки у розрахунку стажу роботи судді Вищого адміністративного суду України Весельської Тетяни Федорівни наказано виплачувати з 01.01.2015 ОСОБА_2 доплату за вислугу років у розмірі 70% посадового окладу (стаж роботи 33 роки 1 місяць 20 днів), здійснивши їй перерахунок суддівської винагороди.

У зв'язку з викладеним, позивач звернулась до Вищого адміністративного суду України з заявою про проведення перерахунку суддівської винагороди (заробітної плати) за весь період роботи у Вищому адміністративному суді України з 05.12.2005 по 21.01.2015 з урахуванням індексу інфляції відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

З матеріалів справи вбачається, що листом від 08.09.2015 №1806/8-14/15 позивачу відмовлено у проведенні перерахунку суддівської винагороди (заробітної плати) за весь період роботи у Вищому адміністративному суді України з 05.12.2005 по 21.01.2015 з урахуванням індексу інфляції відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з мотивів відсутності у відповідача, як розпорядника бюджетних коштів, можливості здійснити виплати за минулі роки.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом,Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

На думку суду посилання відповідача на ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою визнано порядок обчислення стажу, який зараховується до стажу роботи на посаді судді є безпідставним, оскільки викладення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції у зв'язку із з прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII не може вважатись підставою для зміни порядку визначення стажу роботи щодо судді, призначеного/обраного до прийняття відповідних змін.

Так, відповідно до ч. 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як було встановлено вище, нова редакція Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв'язку із прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, набрала законної сили 29 березня 2015 року.

Тому, в контексті спірних правовідносин вбачається, що порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років на підставі норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 29 березня 2015 року, може бути застосований виключно до суддів, призначених/обраних на посаду після 29 березня 2015 року.

Крім того, як зазначено вище, наказом Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 №381-к виправлено помилку в обчисленні стажу позивачу. Отже, перерахунок стажу державної служби позивача не є предметом вирішення даної справи.

Відповідно до ст 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України.

Забезпечення функціонування судової влади передбачає: 1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону; 2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів; 3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Статтею 145 згадуваного Закону визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому щодо місцевих та апеляційних судів.

Особливості підготовки і розгляду проекту закону про Державний бюджет України в частині фінансування судів, інших органів та установ судової системи визначаються законом.

Отже, Вищий адміністративний суд України є головним розпорядником бюджетних коштів вказаної бюджетної установи.

Частинами 1, 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України визначено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Бюджетного кодексу України захищеними видатками бюджету визначаються видатки загального фонду, зокрема, на: оплату праці працівників бюджетних установ.

Отже, право на оплату праці (суддівської винагороди) є захищеним. Відповідач не позбавлений можливості вирішити питання щодо внесення змін до кошторису названої бюджетної установи в порядку визначеному Бюджетним кодексом України та Порядку складання, розгляду затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Разом з тим відсутність механізму реалізації права позивача на виплату суддівської винагороди з урахуванням перерахованого стажу за минулі роки, на яку посилається відповідач, на думку суду не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог на проведення такого перерахування, у зв'язку з тим, що кожен має право на заробітну плату (суддівську винагороду), не нижчу від визначеної законом.

При цьому варто зазначити про рішення Європейського суду з прав людини від 24.04.2015 року по справі "Будченко проти України" (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39 рішення).

Також, у п. 42 цього рішення Європейський суд з прав людини зауважує, що положення національного законодавства, яке закріплює право на звільнення від оплати (в даному випадку оплату) не ставить його у залежність від існування компенсаційного механізму.

Отже, посилання відповідача на відсутність у нього, як розпорядника бюджетних коштів, можливості здійснити виплати позивачу перерахунку розміру суддівської винагороди за минулі роки, на думку суду не є підставою для позбавлення позивача права на перерахування розміру суддівської у розмірі визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» для відповідного стажу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати»підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2. згадуваного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення).

Статтею 6 названого Закону визначено, що коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.

Із правової позиції Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 слідує, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з пропущенням строку її виплати є складовою належної працівнику заробітної плати.

Підсумовуючи викладене, оскільки право позивача на нарахування та виплату надбавки за вислугу років відповідно до наявного стажу гарантовано ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки на час вирішення справи помилку щодо стажу позивача виправлено наказом від 27.07.2015 №381-к, тобто дотримано всі вимоги необхідні для здійснення позивачу перерахунку суддівської винагороди за період з 05.12.2005 по 31.12.2014 з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, отже відмова відповідача провести такий перерахунок не ґрунтується на згадуваних нормах законодавства, що вказує на наявність правових підстав для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати (суддівської винагороди) за період з 05.12.2005 по 31.12.2014 з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи є лист вх. № 32380/8-15 від 23.03.15 року Національного агентства україни з питань державної служби на підставі, якого здійснено перерахунок ОСОБА_2 (а.с. 20).

Відповідачем надано у судове засідання відповідь Національного агентства України з питань державної служби вх. № 97/0/9-16 від 13.05.2016 року, на повторне звернення від 25.03.2016 року Вищого адміністративного суду України. В якому зазначено, що відповідь на звернення щодо зарахування до стажу роботи державної служби вказаного періоду роботи позивачки надана попереднім листом Національного агентства України з питань державної служби та зазначено, що підставою для зарахування зазначеного періоду роботи до стажу державної служби є те, що Об'єднання санітарного автотранспорту входило до структури Управління охорони здоров'я Київського виконавчого комітету, а не діяло при ньому, а також те, що заробітна плата позивачці виплачувалась за рахунок коштів, одержаних від госпрозрахункової діяльності. Зазначене має бути відображено у Положенні про Об'єднання санітарного автотранспорту чи інших організаційно - розпорядчих документах, які стосувались діяльності зазначеного Об'єднання. А тому без надання вказаних документів неможливо надати відповідь на звернення, що стосуються правомірності зарахування ОСОБА_2 стажу роботи в зазначеному вище Об'єднанні до загального стажу державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивач надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Тому, колегія суддів дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Вищого адміністративного суду України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено - 26 травня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.