Справа № 815/6829/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6829/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.,

ОСОБА_1

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер звернувся в суд із позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №208 від 3.11.2015р.; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що є громадянкою ОСОБА_4 (м.Кабул), однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження в звязку з тим, що на Батьківщині останній загрожувала небезпека, оскільки її чоловіка викрадено членами угрупування «Талібан» в місті Кундуз, де родина перебувала під час святкування Курбан - Байрам. Відтак, залишившись без чоловіка та побоюючись за власне життя та життя неповнолітньої дитини, позивач вирішила виїхати з країни.

26.10.2015р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер звернулася до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

3.11.2015р. за результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та видано наказ №208 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця гр. ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_3 Кадер, 26.12.1975р.н.

Позивачка, посилаючись на те, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення без урахування та дослідження всіх обставин, просила позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2016р. у задоволені адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих ним побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та обєктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер 26.12.1975р.н. народилася в м.Бадахшан, ОСОБА_4; має середню освіту; за віросповіданням мусульманк, суніт; за національністю таджичка; рідна мова дарі, володіє англійською мовою (читає та спілкується), пушту; заміжня, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачка вибула з країни громадянської належності 29.09.2015р. літаком, авіарейсом Кабул (ОСОБА_4) Москва (Російська Федерація). З м.Москви прибула до м.Одеси (Україна) на автомобілі нелегально.

26.10.2015р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер звернулася до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер, зареєстрованої 26.10.2015р. (справа № 2015OD0332, реєстраційний №287), причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача вказано, що позивачка виїхала із Кабулу з метою отримання захисту. У країні де проживала позивачка йде війна. Крім того, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер вказала на те, що вона зазнавала фізичного насилля від талібів (а.с.59-63).

3.11.2015р. за результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

В обґрунтування висновку відповідачем зазначено, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи економічну розвиненість країни та відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів. Відповідач також вказав, що заявниця не надала жодної інформації, яка свідчила б про наявність реальної загрози для її життя, безпеки, свободи на Батьківщині, а під час проведених інтервю та анкетування не виявлено жодних ознак переслідування або фактичних елементів погроз.

Посадовими особами Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області зроблено висновок про відсутність у позивача намірів повернення до країни громадського походження через власне небажання повертатися (а.с.95-98).

3.11.2015р. відповідачем видано наказ №208 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця гр.ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_3 Кадер, 26.12.1975р.н., особова справа №2015OD0332 (а.с.91).

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер до суду із вказаним адміністративним позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №208 від 3.11.2015р.; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність прийнятого наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №208 від 3.11.2015р. та підстави за якими просить скасувати його позивач, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Окрім цього, згідно пункту 5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності з ч.4 ст.6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 3.11.2015р. за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено висновок щодо відсутності відповідно до ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Крім того, судом встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду до України, позивач не надала, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навела.

Як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду справи, позивачкою не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в ОСОБА_4 та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати права останньої від дискримінації, переслідувань.

За таких обставин, оскільки позивачкою не надано жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень останньої, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, виїзд позивачки з країни громадського походження, слід розцінювати в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду із ОСОБА_4, ніж про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивачки не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивачки особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня.2004р. ст.15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивачки є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через її належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання тощо, немає, а тому спірне рішення відповідача є обґрунтованим та підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог чинного законодавства.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.196,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 Кадер залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2016р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 30.05.2016р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

ОСОБА_1