Справа № 820/11678/15
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 р. Справа № 820/11678/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Лях О.П.

Суддів: Старосуда М.І. , Яковенка М.М. ,

при секретарі судового засідання Резніченко Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2016р. по справі № 820/11678/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області , Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

07.12.2015 року позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п. "г"/через скорочення штатів/;

- поновити в органах внутрішніх справ на посаді з якої її звільнили з 06 листопада 2015 року - слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внести виправлення до трудової книжки щодо її звільнення;

- стягнути солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та з Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.;

- звернути до негайного виконання постанови суду в частині поновлення в органах внутрішніх справ на посаді, з якої вона була звільнена.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України з 02.08.2004 року на різних посадах, остання слідчий відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Має малолітню дитину- сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2015 року перебуває у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до чотирьох років.

Оскаржуваним наказом за № 633 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки порушує гарантії, встановлені трудовим законодавством щодо заборони звільнення жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від від 26.02.2016р. по справі № 820/11678/15 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 "Г" (через скорочення штатів); поновлено позивача в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ з 06 листопада 2015 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог (а.с.95-96).

Позивач проти доводів апеляційної скарги під час апеляційного розгляду справи заперечувала.

Представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач з 02.08.2004 року по 06.11.2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області і станом на час звернення з позовом відповідно до наказу відповідача 2 від 27.03.2014 №58о/с перебувала у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 4 років.

Оскаржуваним наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п.64 "г". (через скорочення штатів).

Задовольнючи частково адміністративний позов в частині визнання протиправним та скасування наказу № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ з та поновлення в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені гарантії , визначені частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), а також не дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України про необхідність попередження позивача про майбутнє звільнення.

Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, врегульовано чинним на час виникнення спірних правовідносин Законом України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про державну службу» (Закон №3723-ХІІ).

Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону №565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Згідно п.п. «г» п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 №580-VIІI «Про Національну поліцію».

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

02 липня 2015 року Верховною радою України прийнято закон «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ. 06 серпня 2015 року цей Закон опубліковано в офіційному виданні «Голос України» №141-142.

За п. 1 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.

За змістом статті 1 Закону №580-VIІI, Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За змістом пункту 9 цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно пункту 10 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

За приписами пункту 11 цього Закону перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Відтак, відповідно до пунктів 8, 9, 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII у визначеному цим законом порядку 06 серпня 2015 року позивач була попереджена про своє звільнення з органів внутрішніх справ України через скорочення штатів (з 06 листопада 2015 року) у тому випадку, якщо вона не виявить бажання проходити службу у національній поліції України.

З огляду на імперативний характер зазначених законодавчих норм, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність попередження позивача про майбутнє звільнення відповідно до ст. 49-2 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За приписами пункту 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

На час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем ГУМВС України в Харківській області положення пунктів 8-11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнані.

Колегія суддів зазначає, що у справі Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії (рішення від 19 квітня 2007 року, п. 61) Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: Суд визнає інтереси держави в регулюванні питань доступу до суду, коли йдеться про певні категорії державних службовців. Проте передусім саме Договірні держави зокрема компетентні національні законодавчі органі, - а не Суд повинні чітко визначити ті сфери державної служби, які передбачають здійснення дискреційних повноважень, повязаних із суверенною владою держави, якій мають поступатися інтереси відповідної особи.

При цьому колегія суддів зазначає, що внутрішній суверенітет (законодавчий суверенітет) держави припускає право законодавчої влади видавати закони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Харківське міське управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та утворено Головне управління Національної поліції в Харкіській області.

Наказом МВС України №1388 від 06.11.2015 року вважаються такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів,закладів, установ та підприємств МВС України по ГУ МВС України в Харківській області (скасовані всі штатні посади 11029,5)

За правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена в постанові від 17 жовтня 2011 року по справі № 21-327а11, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Підставою для прийняття відповідачем ГУ МВС України в Харківській області оспорюваного наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ послугувало не урядове рішення про ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ, а приписи Закону № 580-VIII.

Колегія суддів зазначає, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Натомість в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач виявила або виявляла бажання на прийняття її на службу до поліції з 06.08.2015 року до 06.11.2015 року.

Позивач не скористалась наданим їй Законом правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліцію, а отже не підтвердила свою згоду проходити подальшу службу в Національній поліції.

Як в адміністративному позові так і під час апеляційного розгляду справи позивач в своїх поясненнях неодноразово зазначала, що із рапортом про бажання проходити службу в підрозділах Національної поліції вона не зверталася, а доводами незаконного звільнення вважає порушення відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України в частині неповідомлення про майбутнє вивільнення за два місяці, а також те, що її звільнення відбулося в період знаходження у відпустці по догляду за дитиною.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі, що розглядається є законність наказу відповідача про звільнення позивача з підстав, встановлених пунктами 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII, а саме, - з підстав того, що позивач не висловила бажання проходити службу у Національній поліції України, позивачем судам першої та апеляційної інстанцій не надано доказів, які б безспірно посвідчували бажання проходити службу органах національної поліції, більш того, як вбачається з акту від 6.11.2015 року, складеному старшим інспектором з професійної підготовки сектору кадрового забезпечення Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України В Харківській області Криворученко в присутності співробітників райвідділу ОСОБА_4Д, та ОСОБА_5 позивачу 5.11.2015 року по телефону були розяснені умови переведення в підрозділ національної поліції України, в тому числі необхідності складання у разі бажання або небажання проходити службу в підрозділях Національної поліції відповідних рапортів, проте позивач повідомила, що наразі вона виховує дитину і виходити із відпустки для продовження служби в поліції не бажає (а.с.58), а відтак звільнення позивача зі служби органів внутрішніх справ проведено у відповідності розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

Щодо доводів позивача про порушення відповідачами такої соціальної гарантії, як право перебування у відпустці по догляду за дитиною , колегія суддів зазначає наступне. Частиною шостою статті 179 КЗпП України передбачено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до наказу ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 27.03.2014 №58о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 4 років(а.с.73).

За змістом частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, тобто зазначена норма надає гарантію для жінок. які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179). Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю має певні особливості, зокрема таке звільнення можливе, проте власник зобовязаний працевлаштувати жінку на цьому самому, або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Позивач не виявила бажання бути працевлаштованою за спеціальністю в новій юридичній особі публічного права Національній поліції, навпаки повідомила про небажання виходити із відпустки для продовження служби в Національній поліції, адміністративний позов не містить вимог щодо її працевлаштування, а тому колегія суддів після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм приходить до переконання, що оскільки оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача.

За приписами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог пунктів 3 та 4 частини 1 статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова відповідно до вимог пунктів 3 та 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2016 року по справі № 820/11678/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області, Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - скасувати. Прийняти нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області, Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправним і скасувати наказ Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області № 633 від 06.11.2015 року, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 30.05.2016 р.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8