Справа № 428/3091/16-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року справа №428/3091/16-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Челахової О.О., за участю позивача особисто, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2016 року у справі № 428/3091/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління державної виконавчої служби територіального управління юстиції в Луганській області, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій державного виконавця незаконними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 14.03.2016 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби територіального управління юстиції в Луганській області. В обґрунтування позову зазначив, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження серія ВП № 13759291 від 15.01.2010 року складена з порушенням вимог п. 4.9.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5 (із змінами та доповненнями). Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки станом на 15.01.2010 року виконавчий лист Сєвєродонецького міського суду Луганської області у адміністративній справі № 2-а-1104/09 від 14.07.2009 року не можна вважати виконаним у повному обсязі, тому що кінцеву дату здійснення перерахунку пенсії на його користь в даному виконавчому документі не зазначено. Окрім того, згідно довідки МСЕК позивач має право на отримання пенсії за інвалідністю безстроково. Просив суд визнати дії державного виконавця - заступника начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Кудряшової Надії Євгенівни незаконними та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.01.2010 року ВП № 13759291; зобов'язати відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області відновити виконавче провадження за виконавчим листом № 2-а-1104/09 виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області 14.07.2009 року.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2016 року у справі № 428/3091/16-а у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року підлягає виконанню. Постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.01.2010 року № 13759291 має бути скасована, тому що станом на 15.01.2010 року виконавчий лист від 14.07.2009 року за № -а-1104/09 Сєвєродонецького міського суду не можна вважати фактично виконаним у повному обсязі. Лише після перерахунку коштів на рахунок стягувача (про що має бути відмітка у відповідній постанові з зазначенням реквізитів розпорядження державного виконавця і платіжного документа, згідно котрого перерахованого відповідні кошти) або отримання їх останнім можна вважати виконавче провадження фактично закінченим. Апелянт зазначає, що належних йому до сплати коштів він досі не отримав у повному обсязі, інформації про їх перерахунок не отримував.

Відповідачем на адресу суду надіслано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги за необґрунтованістю та розглянути справу без участі його представника.

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати постанову суду першої інстанції, а позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача, третьої особи у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. З огляду на приписи ч. 4 ст. 196 КАС України їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, наданих заперечень, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серія НОМЕР_2, виданого Мінчорнобиль України від 26.10.1994 року та копією вкладки НОМЕР_3 до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серія НОМЕР_1, виданого Луганською облдержадміністрацією від 26.06.2002 року. Посвідчення безстрокове та діє на всій території України (а.с. 13).

З 11.06.2002 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено другу групу інвалідності безстроково у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, вказане підтверджується довідкою сер. МСЕ- № 091399, виданої Луганською обласною МСЕК від 11.06.2002 року (а.с. 8).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.07.2009 року позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України м. Сєвєродонецька - задоволено.

Визнано дії посадових осіб Управління Пенсійного фонду України у м. Сєвєродонецьку Луганської області, пов'язані з відмовою ОСОБА_2 в відновленні підвищення пенсії за віком в разі збільшення розміру мінімальної пенсії за віком з 22.05.2008 року, протиправними.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у м. Сєвєродонецьку Луганської області відновити порядок підвищення ОСОБА_2 державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з 22.05.2008 року - 481 грн., з 01.07.2008 року - з розрахунку 482 грн., з 01.10.2008 року - з розрахунку 498 грн., з урахуванням положень ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 22.05.2008 року у сумі 3848 грн., з 01.07.2008 року у сумі 3856 грн., з 01.10.2008 року у сумі 3984 грн.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у м. Сєвєродонецьку Луганської області відновити порядок підвищення ОСОБА_2 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком з 22.05.2008 року в сумі 360,75 грн., з 01.07.2008 року в сумі 361,50 грн., з 01.10.2008 року в сумі 373,50 грн. з урахуванням положень ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказана постанова суду набрала законної сили 15.10.2009 року згідно ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду (а.с. 9-11).

14.07.2009 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області видано виконавчий лист № 2-а-1104/09 (а.с. 12).

16 липня 2009 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області винесено постанову ВП № 13759291 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1104/09 виданого 14.07.2009 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області (а.с. 32).

15 січня 2010 року заступником начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження серії ВП № 13759291 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1104/09, закінчено у зв'язку фактичним виконанням рішення суду у повному обсязі (а.с. 33).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки судом спір по суті вирішений вірно.

Спірним питанням цієї справи є наявність у відповідача підстав для закриття виконавчого провадження.

Колегія суддів зазначає, що основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні відносини є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606).

Відповідно до ст. 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 1 статті 17 Закону № 606 передбачає, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Виконавчі листи, видані судами, у розумінні ст. 17 Закону, є виконавчими документами.

Підпунктом 1 частиною 1 статті 19 Закону № 606 передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606 виконавче провадження підлягає закінченню, серед іншого, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, основним доводом для задоволення своїх вимог позивач зазначає, що при визначенні йому розміру пенсій, застосуванню підлягають саме положення ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (на момент звернення до суду з відповідним позовом до УПФУ), а не відповідні постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених Законом № 796-ІІ прав позивача.

Згідно положень статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) (в редакції на момент виникнення спірних відносин) фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491- VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пунктом 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання наведеної норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування, зокрема, положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

01 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2012 рік», пунктом 3 Розділу «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статті 39, 50, 51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки з 23 липня 2011 року в Україні змінилось правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювались виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням, то постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року підлягала виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Згідно з бюджетними призначеннями КМУ встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема, наведеними вище постановами КМУ затверджено порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З приводу посилання позивача на те, що нарахування пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України істотно звужує зміст та обсяг прав позивача щодо отримання пенсії у належному розмірі, передбаченому ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У іншому рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 19.03.2013 року у справі № 21-53а13 та 05.11.2013 року у справі № 21-293а13, які суд апеляційної інстанції враховує при вирішенні даної справи з огляду на абзац 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України № 43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України та Верховного Суду України, колегія суддів зазначає, що, оскільки судове рішення, на час звернення позивача до суду з цим позовом виконано в повному обсязі, а подальша дія судового рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області закінчилася з моменту внесення змін у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати позивача, то відповідач правомірно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1104/09 виданого 14.07.2009 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області з підстав фактичного виконання рішення суду у повному обсязі.

Отже, проаналізувавши наведене, колегія суддів зазначає, дія постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.07.2009 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду, закінчилась одразу після внесення змін до законодавства, яким повноваження щодо визначення розміру спірних виплат делеговано Кабінету Міністрів України.

Проте, зміни законодавства, які відбулися після прийняття оскарженого судового рішення, не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, а лише враховуються при виконанні зазначеного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 квітня 2016 року у справі № 428/3091/16-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції - Вищого адміністративного суду України, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 30 травня 2016 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко