Справа № 159/2846/15а,2а/159/110/15
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Справа № 876/8088/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.07.2015 року за позовом Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Ковельський міжрайонний прокурор звернувся в інтересах ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про визнання неправомірною бездіяльності та зобовязання відповідача виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства на підопічну ОСОБА_1 за період з 01.09.2012 року по 15.01.2014 року, виходячи із прожиткового мінімуму затвердженого на момент її виплатив сумі 22023,29 грн., з компенсацією за несвоєчасну виплату в сумі 15870,7 грн., а всього 37893,99 грн.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2015 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив відповідач, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації, який покликаючись на те, що вказана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2015 року скасувати, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції, при постановленні рішення, у період з 01.09.2012р. по 15.01.2014р. державна соціальна допомога на інваліда з дитинства I групи не призначалась та не виплачувалась, так, як не було встановлено піклувальника.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Управлінні соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації як одержувач державної соціальної допомоги, призначеної їй, як інваліду з дитинства І групи, з 16 січня 2014 року. В період з 01.09.2012 року по 15.01.2014 року вона також мала право на цю допомогу, однак, не отримувала її через відсутність призначеного їй опікуна (з 30.12.2013 року піклувальника). Призначений ОСОБА_1 піклувальник ОСОБА_2, зверталася з заявами до відповідача про необхідність виплати соціальної допомоги її підопічній за вказаний період, однак, їй було відмовлено.

Не погодившись із припиненням виплат, прокурор звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснивши виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги,як інваліду з дитинства, за весь період з 01.09.2012 року по 15.01.2014 року, діяв неправомірно.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Так, згідно положень ст. 46 Конституції України, згідно якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічні принципи кореспондуються з положеннями ст. 5 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно якої держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з інвалідом I чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за ним. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сімї та середньомісячним сукупним доходом сімї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж мінімальна заробітна плата.

Водночас, згідно приписів п. 1 частини першої ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобовязана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до ст. 4 «Про надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним» затвердженого постановою КМУ № 1192 від 02.08.2000 року, допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, і здійснює догляд за ним.

Статтею 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям інвалідам» визначено, що органи медико-соціальної експертизи та заклади охорони здоровя у 3-денний строк зобовязані надіслати копії акта огляду інваліда з дитинства або медичного висновку про визнання дитиною-інвалідом до місцевої державної адміністрації за місцем проживання інваліда з дитинства або батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника дитини-інваліда.

На підставі наведеної правової норми та згідно ст. 7 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» органи місцевого самоврядування зобовязані інформувати інвалідів про зміни і доповнення законодавства про соціальну захищеність інвалідів.

При цьому, згідно ч.ч.2, 3 ст.12 цього Закону суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум інвалідом чи його офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування інваліда на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші обєктивні обставини, коли інвалід чи його батьки, усиновителі, опікуни, піклувальними не могли звернутись за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому, виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату. Невиплату або відмову у виплаті державної соціальної допомоги за минулий час може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону.

Як передбачено ч.1 ст.10 вказаного Закону, державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і обєднаннями звязку за місцем проживання інваліда з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей-інвалідів. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.

За таких умов, припинивши виплату державної допомоги позивачу, відповідач порушив її право на соціальний захист, який у свою чергу гарантується Конституцією України.

Окрім цього, з листів Департаменту соціального захисту населення № Г-183/1гл від 26.09.2014 року, № 596/07/02-15 від 03.03.2015 року відповідачу рекомендувалось провести виплату піклувальнику ОСОБА_2 державної соціальної допомоги за минулий час (з часу припинення виплати за попереднім місцем проживання інваліда з дитинства).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, після детального зясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації, відмовляючи у виплаті державної соціальної допомоги інваліду з дитинства за період з 01.09.2012 року по 15.01.2014 року, діяло всупереч Конституції України, таким чином порушуючи охоронювані законом права та інтереси ОСОБА_1.

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 160, 195, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.07.2015 року по справі № 159/2846/15-а без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

ОСОБА_3

Повний текст

виготовлено 30.05.2016 року.