Справа № 825/414/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/414/16 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Кваші Я.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним наказу та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.01.2016 № 3, зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного встановлення обставин справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, національність - інгуш, віросповідання - іслам-суніт.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.06.2013 позивач, маючи паспорт для виїду за кордон НОМЕР_1 (строк дії до 29.04.2015), вилетів з Російської Федерації до Туреччини (м. Стамбул), звідти 17.05.2014 прилетів до Єгипту (м. Каїр), 22.04.2015 прилетів до України (м. Бориспіль) та вирушив спочатку до м. Києва, а потім до м. Вінниці.

13.10.2015 позивача затримано на строк до трьох діб для встановлення особи та з'ясування обставин незаконної спроби перетинання державного кордону України без відповідного документа (пред'явлений позивачем закордонний паспорт громадянина Республіки Таджикистан НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4 містив ознаки часткової підробки: зміна фотокартки власника паспортного документа).

16.10.2015 постановою Бориспільського міськрайонного суду Київського області стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України та поміщено останнього у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, де позивач утримувався як громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.77-79).

Знаходячись у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, 16.11.2015 громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.81-85).

Заява обґрунтована тим, що підставою для залишення ним території Російської Федерації стали факти постійного його переслідування силовими структурами без будь-яких доказів та пояснень. Крім того, зазначив, що вищевказаними силовими структурами проводились обшуки, під час яких до нього застосовували фізичне насильство та тортури.

18.11.2015 наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Кирієнко Н.М. № 160 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 відмовлено у прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заявник видає себе за іншу особу (а.с.86).

19.11.2015 тимчасово виконуючим обов'язки начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Кирієнко Н.М. винесено повідомлення № 80 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 88).

Як вбачається з листа прокуратури Чернігівської області від 20.11.2015 № 04/2/1-637-15, співробітниками Управління Служби безпеки України в Чернігівській області було затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, який знаходиться у міжнародному розшуку та розшукується Інтерполом в Російській Федерації за вчинення злочинів, передбачених статтею 205.3 та частиною 2 статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації, і останнього поміщено у СІЗО ДВП у Чернігівській області.

14.12.2015 позивач, перебуваючи у слідчому ізоляторі, вдруге звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.91-96).

Заява обґрунтована тим, що він не може повернутись у країну свого походження - Російську Федерацію у зв'язку із сфабрикуванням проти нього кримінальних справ за релігійні переконання, а саме: він є людиною, яка сповідує істинний іслам та притримується всіх традицій, які притаманні цій релігії. При цьому, зазначив, що він не розділяє офіційну позицію влади республік Кавказу щодо насадження релігійної течії суфізму, що, у свою чергу, спровокувало пильну увагу до нього з боку спецслужб Російської Федерації. Також, зазначив, що у помешканні його матері було проведено обшук з підкиданням вибухового пристрою, але жодної кримінальної справи по цьому факту порушено не було, що безпосередньо свідчить про залякування позивача.

Вказана заява 24.12.2015 прийнята відповідачем до розгляду.

У процесі розгляду заяви позивача Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було складено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 24.12.2015 та проведена співбесіда з позивачем 05.01.2016 (справа № 2015CN0053) (а.с. 106,107,111-118).

Висновком головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 16.01.2016 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0053 громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 запропоновано відмовити останньому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону (а.с. 127-135).

Наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. від 16.01.2016 № 3 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону (а.с.136,137).

16.01.2016 начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. винесено повідомлення № 86 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 138).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця, оскільки, як встановлено судом, позивач перебував в третій безпечній країні в розумінні абз. 6 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за захистом не звертався. Докази переслідування позивача за мотивами релігійних переконань на батьківщині не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 16.01.2016 № 3 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної

належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

З особової справи позивача колегією суддів встановлено, що причиною залишення позивачем країни громадянської належності є переслідування його правоохоронними органами через релігійні переконання, оскільки він є особою, що сповідує іслам-суніт та називає себе «соблюдаючим» мусульманином, а саме: він не розділяє офіційну позицію влади республік Кавказу по насадженню вчення релігійної течії суфізму. При цьому, в його країні постійно відбувається переслідування усіх, хто не підтримує офіційно схвалену релігійну течію, шляхом фабрикування кримінальних справ та застосування фізичного насильства.

Як пояснив позивач, враховуючи погрози з боку правоохоронних органів, він виїхав до Туреччини, мав намір отримати громадянство Туреччини та продовжувати спортивну кар'єру, потім до Єгипту, після чого в квітні 2015 року прибув в Україну у звязку з тим, що тут йому запропонували більш вигідні умови для розвитку спортивної кар'єри.

При проходженні співбесіди та анкетування особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, його рідні та близькі особи, які сповідують таку ж релігію, переслідувань не зазнавали (а.с. 112-113, 61).

В матеріалах справи відсутні докази утисків чи переслідувань позивача в країні громадянської належності.

В матеріалах справи містяться копій постанов старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу Управління Федеральної служби безпеки по Республіці Інгушетія ОСОБА_10 про порушення кримінальної справи та прийняття її до провадження від 03.04.2014 і про притягнення в якості обвинуваченого від 02.05.2014 вбачається, що відносно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 208 Кримінального Кодексу Російської Федерації, та притягнуто в якості обвинуваченого за вчинення злочинів, передбачених статтею 205.3 та частиною 2 статті 208 Кримінального Кодексу Російської Федерації (Проходження навчання з метою проведення терористичної діяльності; Участь у військовому формуванні, не передбаченому федеральним законом, а також участь на території іноземної держави у військовому формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави, з метою, що суперечить інтересам Російської Федерації).

Також, постановою про оголошення обвинуваченого (засудженого) в міжнародний розшук від 11.06.2014 ОСОБА_3 оголошено в міжнародний розшук з метою його видачі (а.с.16-17).

Виходячи з того, що оскільки основною причиною залишення країни громадянської належності позивач зазначає існування небезпеки для його життя в Російській Федерації з підстав переслідування через релігійні переконання, не надання позивачем доказів та не зазначення обставин, які б підтверджували реальну загрозу його життю та безпеці в країні громадянської належності, враховуючи перебування позивача в третіх безпечних країнах, оголошення його у міжнародний розшук, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносин відсутні умови, зазначені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

В заяві про визнання біженцем особа викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Під час проведення співбесід з працівником міграційної служби позивач зазначав про обставини, які викликають у нього побоювання стати жертвою переслідувань в разі повернення до країни походження, тобто Російської Федерації, яке ґрунтується на побоюваннях стати жертвою переслідувань через релігійні переконання.

Позивач стверджує, що у разі повернення до країни його громадянської належності його життю та свободі буде загрожувати небезпека.

Наведені твердження заявника щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Викладене дозволяє зробити висновок, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а обирав для себе більш привабливе місце проживання, що підтверджується його поясненнями.

При цьому колегія суддів враховує офіційні відомості щодо ситуації, яка склалася в країні походження позивача, тобто об'єктивні та суб'єктивні умови, якими позивач обґрунтовує свою заяву про надання статусу біженця.

Колегія суддів враховує висновок головного спеціаліста Хворової О.В. щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0053 громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, яким запропоновано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону (а.с. 127-135).

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме за релігійними переконаннями.

Отже, матеріали особової справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин надають підстав стверджувати про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною першою 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідача, позивачу відмовлено в наданні статусу біженця на підставі ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на висновок (експертну оцінку) ОСОБА_11, кандидата історичних наук, доцента кафедри релігієзнавства і теології Національного університету «острозька академія», члена експертної ради при Державному комітеті в справах національностей та релігій Міністерства культури України, в якому зазначено салафіти зазнають в Російській Федерації системних переслідувань, а, тому існують підстави вважати, що зазначена обставина вплине на результат розгляду порушених проти ОСОБА_3 кримінальних справ.

Колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки висновок ґрунтується на припущеннях, не підтверджених доказами.

На офіційному сайті Республіки Інгушетія у розділі «Культура и история» міститься наступна інформація: «Сегодня в республике свою деятельность осуществляют 20 религиозных объединений, имеющих статус юридического лица, из них 17 организаций являются мусульманскими, 3 христианские организации Русской Православной церкви. Позитивное значение для сохранения стабильности и мира в Ингушетии имеет отсутствие трений на конфессиональной почве. Можно с уверенностью сказать, что сегодня межконфессиональных проблем в Ингушетии не существует» (http://www.ingushetia.ru/about/kultura/islam.php).

За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, відповідачем не порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, легітимізовану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якою передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, оскільки жодних аргументованих доказів, які б свідчили про факт переслідування позивача на території Російської Федерації з мотивів релігійних переконань матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки заяву позивача про надання статусу біженця в Україні вирішено відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального та права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення (ч.5 ст.254 КАС України) та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 30.05.2016

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.