Справа № 561/274/16-а
Суддя: Світличний Р.В.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 561/274/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року 11:17 год. смт. Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

судді Світличного Р.В.,

за участю секретаря Савич Ж.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Зарічне адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобовязання виплати пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Зарічненського районного суду Рівненської області із вказаним адміністративним позовом.

В адміністративному позові ОСОБА_2 просить суд визнати неправомірними дії Зарічненського обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати їй з 01 квітня 2015 року пенсії, як інваліду ІІІ групи по онкозахворюванню, відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції від 09 липня 2003 року; зобовязати Зарічненське обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області поновити їй виплату пенсії, як інваліду третьої групи по онкозахворюванню, яке повязане з наслідками Чорнобильської катастрофи з 01 квітня 2016 року, та зобовязати Зарічненське обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області виплатити їй пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції від 09 липня 2003 року № 1058-15 за період з 01 листопада 2015 року по 01 травня 2016 року.

На обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона працює на посаді головного спеціаліста сектору опіки та піклування служби у справах дітей Дубровицької райдержадміністрації та перебуває на обліку в Зарічненському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області. До квітня 2015 року щомісячно отримувала пенсію як інвалід ІІІ групи загального захворювання, яке повязано з наслідками аварії на ЧАЕС, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». З квітня 2015 року виплату пенсії їй було припинено. 04 квітня 2016 року вона звернулася до відповідача з заявою про надання інформації про причини припинення пенсії, на яку отримала відповідь, з якої дізналася, що виплата пенсії припинена відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ. Припинення виплати їй пенсії у звязку з перебуванням її на посаді головного спеціаліста сектору опіки та піклування служби у справах дітей Дубровицької райдержадміністрації вважає порушенням принципу рівноправності застрахованих осіб, а тому просила позов задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявилася, подала суду письмову заяву у якій просить розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі (а.с.26).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 предявлений позов не визнала. Заперечення представника відповідача зводяться до того, що позивачу ОСОБА_2 тимчасово припинено виплату пенсії з 01 квітня 2015 року, оскілки вона продовжує працювати на посаді державного службовця, а відповідно до змін у законодавстві, прийнятих у 2015 році передбачено, що в періоди з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року пенсіонерам, працюючим на таких посадах, пенсія не виплачується. Такі особи можуть отримувати або заробітну плату, або пенсію. Внесені зміни, зокрема законами «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому в аспекті положень ст. 19 Конституції України є обовязковими для врахування Зарічненським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області з метою реалізації наданих державною повноважень в частині виплати пенсій. В задоволенні позову просила суд відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та давши їм належну оцінку, суд вважає, що адміністративний позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14 вересня 2012 року. Перебуваючи на обліку у відповідача, позивач ОСОБА_2 працює на посаді головного спеціаліста сектору опіки та піклування служби у справах дітей Дубровицької районної державної адміністрації з 15 серпня 2007 року по даний час, та є державним службовцем, що підтверджується записами у трудовій книжці серії АА № 925318, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.28035). З 01 квітня 2015 року відповідач припинив виплату позивачу призначеної пенсії.

З досліджених судом копій повідомлення Ф. № 162/о виданого 14 вересня 2012 року Рівненською обласною МСЕК № 2, та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, виданої 21 вересня 2015 року Рівненською обласною МСЕК № 2, видно, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи по онкологічному захворюванню, повязаного з наслідками Чорнобильської катастрофи (а.с.6-7).

04 квітня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати пенсії. Листом від 18 квітня 2016 року № 02/02-2 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для відновлення виплати пенсії з 01 квітня 2016 року.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII. Зокрема, внесено зміни до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Так, тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

У звязку з цим з 01 квітня 2015 року позивачу була припинена виплата пенсії.

Поряд з цим, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, з указаного дня норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних Законів («Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів» та інші), є скасованими. Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює на посаді державного службовця, та інших визначених посадах, на призначення пенсії або щомісячного довічного утримання, припинили дію, починаючи з 01 червня 2015 року.

Починаючи з 01 червня 2015 року на позивача не поширюються встановлені частиною першою ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ) обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015 року робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами.

На даний час особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ. Цим законом внесено зміни до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Зокрема, тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується.

У звязку з зазначеними змінами відповідач припинив виплату призначеної позивачу пенсії з 01 січня 2016 року.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» розяснив, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Оскільки позивач ОСОБА_2 набула право на пенсію 14 вересня 2012 року, призначену за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відтак вона не може бути позбавлена цього права законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, положення яких, в силу статей 22 та 58 Конституції України не можуть бути застосовані до неї.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забороняє дискримінацію.

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу, з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час, як без будь-якого обєктивного і розумного обгрунтування виплата такої ж пенсіє проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останньою права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Згідно ч. 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, в частині стверджувального порушення статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу зазначив, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 41 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Враховуючи, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обовязковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» суперечать:

-статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

-статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

-основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивачем клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом не подавалося.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Враховуючи, що пенсійні виплати носять регулярний характер, адміністративний позов подано до суду 10 травня 2016 року, відтак позов в період з 01 квітня 2015 року по 09 листопада 2015 року залишити без розгляду.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова підлягає зверненню до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, присудивши на корить позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 6, 11, 94, 158-163, п.1 ч. 1 ст. 256 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобовязання виплати пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в період з 01 квітня 2015 року по 09 листопада 2015 року залишити без розгляду.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправними дії Зарічненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати з 10 листопада 2015 року ОСОБА_2 пенсії, як інваліду третьої групи по онкозахворюванню, відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату пенсії ОСОБА_2, як інваліду третьої групи по онкозахворюванню, яке повязане з наслідками Чорнобильської катастрофи з 10 листопада 2015 року

Зобовязати Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплатити ОСОБА_2 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 10 листопада 2015 року по 01 травня 2016 року.

Постанову в межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Зарічненський районний суд Рівненської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Р.В. Світличний