Справа № 810/4667/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року (14:55) м. Київ 810/4667/15

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Дудіна С.О., суддів Кушнової А.О., Терлецької О.О., за участю секретаря судового засідання Касьянової А.В., представника позивача ОСОБА_1І та представника відповідачів ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області та Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати Рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області «Про відмову у прийнятті податкової звітності» від 16 лютого 2015 року вих. № 2349/10/10-13-11-02-10;

- визнати незаконним та скасувати Рішення ГУ ДФС у Київській області від 17 квітня 2015 року вих. № 1180/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення ДФС у Київській області від 16 липня 2015 року вих. № 14847/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

- зобов'язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Аніка» (код ЄДРПОУ 33-77997) податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах з даних Державної фіскальної служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що листом Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 16.02.2015 №2349/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року, яка була подана ТОВ «Аніка» у формі, що затверджена наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23.01.20115 № 13), надано статус неподаткової звітності через її подання у неналежній формі.

Позивач не погоджується з висновками податкових органів щодо того, що форма податкової звітності, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23.01.20115 № 13) має застосовуватись платниками податків починаючи з 01.02.2015, оскільки вважає, що на день подання ним 10.02.2015 контролюючому органу податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року наказ Міністерства фінансів України від 30.01.2015 № 13 був чинний, а тому позивач був зобовязаний дотримуватись його положень та застосовувати ту форму податкової звітності, яка затверджена даним актом.

Крім того, позивач зауважив про те, що рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 не містить посилань на положення ст. 49 Податкового кодексу України, які були порушені позивачем під час подання відповідної податкової звітності, та наявність підстав, які б надали право вказаному контролюючому органу надавати поданій податковій декларації з податку на додану вартість статусу «неподаткової звітності».

Крім того, позивач зазначив про безпідставність прийняття Державною фіскальною службою України рішення про результати розгляду скарги вих. № 14847/6/99-99-11-02-02-15 від 31.05.2015 та Головним управлінням ДФС у Київській області рішення про результати розгляду скарги вих. № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015, оскільки, на думку позивача, вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів ДФС.

Також позивач зазначив про те, що вказані рішення відповідних органів ДФС не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області у прийнятті поданої позивачем податкової звітності.

Крім того, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення № 12001/6/99-99-11-02-02-15 від 09.06.2015 про продовження розгляду скарги було прийнято ДФС України, а не керівником, що, на думку позивача, свідчить про задоволення скарги ТОВ «Аніка» та про скасування рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих. № 2349/10-10-13-11-02-10 від 16.02.2015.

Відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначили про те, що позивачем подано декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2015 не у встановленій формі. Так, зокрема, відповідачі повідомили, що ТОВ «Аніка» було подано відповідну податкову звітність за січень 2015 року за формою, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13, та за якою мають подаватися декларації за звітні періоди, починаючи з лютого 2015 року.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідачів заперечував проти позову та просив суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» є юридичною особою та зареєстровано в якості платника податків та зборів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2015 позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року з додатками до неї. Також, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року № 14/02-15 від 10.02.2015. Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області листом № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» було повідомлено ТОВ «Аніка» про те, що поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року надано статус неподаткової звітності у звязку з тим, що позивачем подано вказану податкову звітність не у відповідній формі, зокрема, у формі, затвердженій Наказом міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (у редакції Наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13), яка набирає чинності з 01.02.2015.

Позивач, не погоджуючись зі вказаною позицією контролюючого органу, звернувся до Головного управління ДФС у Київській області зі скаргою вих. № 37/04-15 від 02.04.2015 про перегляд і скасування цього рішення контролюючого органу.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду вказаної скарги Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято рішення № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015, яким рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про відмову у прийняття податкової звітності № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» звернулось до Державної фіскальної служби України зі скаргою № 65/05-15 від 31.05.2015, у якій просило вищестоящий контролюючий орган переглянути та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015.

Державною фіскальною службою України рішенням № 12001/ 6/99-99-11-02-02-15 від 09.06.2015 було продовжено строк розгляду скарги позивача до 27.07.2015 включно, а рішенням №14847/6/99-99-11-02-02-15 від 16.07.2015 рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області №1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015 було залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Не погодившись з вказаними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до п.46.1 ст.46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Положеннями пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України визначено, що форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Державні органи, які встановлюють відповідно до цього пункту форми податкових декларацій, зобов'язані оприлюднити такі форми для використання їх платниками податків.

Судом встановлено, що 23.09.2014 Міністерством фінансів України було прийнято наказ № 966, яким затверджено форму та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі Порядок № 966).

Пунктом 4 цього Наказу визначено, що цей наказ набирає чинності з першого числа місяця, що настає за місяцем його офіційного опублікування.

Зазначений Наказ був офіційно опублікований 04.11.2014 у виданні «Офіційний вісник України» №86 та набрав чинності 01.12.2014.

23.01.2015 Міністерством фінансів України було прийнято Наказ № 13 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України».

Пунктом 1 вказаного Наказу внесено зміни до:

- форми податкової декларації з податку на додану вартість, уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за № 1267/26044, виклавши їх у новій редакції, що додається;

- Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за № 1267/26044, виклавши його у новій редакції, що додається.

Відповідно до п. 6 Наказу від 23.01.2015 № 13 цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування. Наказ від 23.01.2015 № 13 був офіційно опублікований в журналі «Офіційний вісник України» від 30.01.2015, випуск № 6, та набрав чинності в цей же день.

Відповідно до п. 46.6 ст. 46 Податкового кодексу України якщо в результаті запровадження нового податку або зміни правил оподаткування змінюються форми податкової звітності, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, який затвердив такі форми, зобов'язаний оприлюднити нові форми звітності.

До визначення нових форм декларацій (розрахунків), які набирають чинності для складання звітності за податковий період, що настає за податковим періодом, у якому відбулося їх оприлюднення, є чинними форми декларацій (розрахунків), чинні до такого визначення.

Після внесення змін до нормативно-правових актів з питань оподаткування центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, повинен здійснити заходи, пов'язані з оприлюдненням та застосуванням таких змін.

Отже, аналіз вищенаведених положень законодавства дозволяє зробити висновок про те, що нова форма податкової декларації з податку на додану вартість, яка встановлена (змінена) Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13, має застосовуватись платником податків до звітного (податкового) періоду, який настає за податковим періодом, в якому відбулося оприлюднення цього Наказу (січень 2015 року), тобто до лютого 2015 року.

У свою чергу, податкова звітність з податку на додану вартість за січень 2015 року мало бути подана за формою, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966.

Як вже було зазначено вище, позивачем було подано контролюючому органу податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року за формою, яка затверджена (змінена) Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13, яка не підлягала застосуванню до податкового періоду січня 2015 року.

Отже, з огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про невідповідність форми поданої позивачем податкової звітності з податку на додану вартість за відповідний звітний (податковий) період (січень 2015 року) вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Пунктом 46.4 статті 46 Податкового кодексу України встановлено, що якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації.

У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання. Платник податків, для якого цим Кодексом встановлено обов'язок подання звітності в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі.

Таким чином, законодавець визначив, що не є порушенням порядку заповнення податкової звітності дві обставини:

- зазначення платником податку у спеціально відведеному місці в податковій декларації його незгоди з формою податкової звітності, яка, на його думку, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору;

- подання платником податку разом з податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації, з поясненням мотивів його подання.

Однак, в будь-якому разі, податкова звітність має бути подана платниками податків за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Враховуючи, що податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2015 року була подана позивачем з порушенням норм п. 48.1 ст. 48 ПК України, вказана декларація, згідно з п. 48.7 ст. 48 ПК України, не вважається податковою звітністю, що свідчить про правомірність позиції ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, викладеній в Рішенні (ОСОБА_1) від 16 лютого 2015 року вих. № 2349/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Аніка» про визнання незаконним та скасування вищевказаного рішення контролюючого органу відсутні.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 14847/6/99-99-11-02-02-15 від 16.07.2015, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, стаття 56 Податкового кодексу України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Посилаючись на порушення Державною фіскальною службою України вимог чинного законодавства під час розгляду адресованої їй скарги, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць;

контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236 (далі Положення № 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 446/2011 (далі Положення № 446/2011), Мінфін України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики (крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики), політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку, у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з п. 3 Положення №446/2011, є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

Таким чином, за твердженням позивача, Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданий платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та зазначає, що згідно з вищевказаним Положенням № 446/2011 Мінфін України не забезпечує формування державної податкової і митної політики, а формує її та забезпечує її реалізацію, у той час як відповідно до п. 3 Положення № 236 одним з основних завдань ДФС є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи. Отже, ДФС, серед іншого, забезпечує формування державної податкової політики.

Таким чином, відповідні висновки позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку статті 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд не погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень на розгляд скарги на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення № 12001/6/99-99-11-02-02-15 від 09.06.2015 було прийнято ДФС України, а не керівником.

Проте, суд не погоджується з вказаною позицією, оскільки відповідне рішення підписане Головою Державною фіскальної служби Україна, ОСОБА_3, тобто її керівником.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином , до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивач не зазначає, яким чином рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, прийняті за результатами розгляду скарг, порушують його права, враховуючи можливість оскарження рішення контролюючого органу, що було предметом розгляду скарг, у судовому порядку.

Отже, рішення про результати розгляду скарг не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень, а тому відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 (номер судового рішення в ЄДРСР 44320586). Отже, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення Головного управління ДФС и у Київській області про результати розгляду скарги № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 14847/6/99-99-11-02-02-15 від 16.07.2015.

У звязку з цим, суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобовязання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «АНІКА» податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2015, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних позивача у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, то суд звертає увагу на те, що вказана вимога є похідною від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих. № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015.

Оскільки судом була встановлена правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2016 та правомірність прийняття ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області оспорюваного рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо задоволення вимог позивача в частині зобовязання ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «АНІКА» податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2015, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних позивача у інформаційних базах з даних Державної фіскальної служби України.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати в порядку статті 94 КАС України суд залишає за позивачем.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені в судовому засіданні 23.05.2016. Повний текст постанови складений та підписаний 30.05.2016.

Керуючись ст.ст. 160-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Дудін С.О.

Судді: Кушнова А.О.

ОСОБА_4