Справа № 2а-554/10/2270/10
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" травня 2016 р. м. Київ К/800/49662/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:
головуючого судді Пилипчук Н.Г.
суддів Ланченко Л.В.
Цвіркуна Ю.І.
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.02.2010
та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013
у справі № 2а-554/10/2270/10 (9104/25461/10)
за позовом Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому
до Військової частини НОМЕР_1
про звернення стягнення на активи в рахунок погашення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у м. Хмельницькому звернулася до суду з позовом про звернення стягнення на активи в рахунок погашення податкового боргу в сумі 5399,8 грн.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.02.2010 позов задоволено повністю. Звернуто стягнення на активи Військової частини НОМЕР_1 на користь держави в особі Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому в сумі 5399,8 грн.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 скасовано постанову суду першої інстанції, позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 податковий борг в сумі 5154,29 грн.
Військова частина НОМЕР_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п.п. 6.3.1 п. 6.3 ст. 6, п.п. 7.1.1 п. 7 ст. 7 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань перед бюджетами та державними цільовими фондами», ст.ст. 14, 15 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-XII, ст.ст. 3, 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1075-XIV, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1076, абз. 3 п. 12 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 303, ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковий борг в сумі 5399,8 грн., звернення стягнення на активи в рахунок погашення якого є предметом позову, на думку податкового органу, утворився у зв`язку з несплатою відповідачем сум самостійно узгоджених податкових зобов`язань зі збору за забруднення навколишнього природного середовища за період з 2007 по 2009 рік.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що військові частини відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-XII звільняються від сплати усіх видів податків. Окрім того, відповідач є державною установою Міністерства оборони України, яка фінансується з державного бюджету та використовує закріплене за нею майно лише за його цільовим призначенням і не вправі розпоряджатись таким майном на власний розсуд.
Задовольняючи позов щодо звернення стягнення на активи відповідача в рахунок погашення податкового боргу за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 5399,8 грн., суд першої інстанції виходив з того, що військові частини є платниками вказаного збору, податковою інспекцією вжито заходи щодо погашення несплаченої заборгованості відповідача, а саме: надіслано першу та другу податкові вимоги.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову в частині вимог про звернення стягнення з відповідача податкового боргу за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 5154,29 грн. та ухвалюючи постанову про стягнення з відповідача податкового боргу за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 5154,29 грн., суд апеляційної інстанції фактично погодився з позицією суду першої інстанції щодо необхідності погашення несплаченої військовою частиною заборгованості, утім вказав, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення з відповідача податкового боргу за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища в сумі 245,51 грн. та відмовляючи в задоволенні позову у вказаній частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено наявність у відповідача заборгованості зі збору в такій сумі.
Суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з`ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлення і скасування податків і зборів (обов`язкових платежів) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також пільг їх платникам здійснюються Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону, інших законів України про оподаткування.
Ставки, механізм справляння податків і зборів (обов`язкових платежів), за винятком особливих видів мита, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування.
Таким чином, у разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тим нормам, що регулюють вузьке коло суспільних відносин, тобто є спеціальними нормами законів про оподаткування.
Закон України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-XII не є законом про оподаткування, а відтак його дія щодо запроваджених ним пільг зі сплати усіх видів податків на спірні правовідносини не поширюється. Застосуванню до спірних правовідносин підлягають спеціальні закони з питань оподаткування, якими запроваджуються ставки, механізм справляння певних податків і зборів (обов`язкових платежів) і пільги щодо оподаткування.
Збір за забруднення навколишнього природного середовища згідно з п. 14 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII відноситься до загальнодержавних зборів (обов`язкових платежів).
Зі змісту ст. 44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 № 1264-XII вбачається, що збір за забруднення навколишнього природного середовища стягується з підприємств, установ, організацій, громадян та визначається на основі фактичних обсягів викидів, лімітів скидів забруднюючих речовин в навколишнє природне середовище і розміщення відходів.
У відповідності до ч. 3 ст. 44 вказаного Закону порядок встановлення нормативів збору і стягнення зборів за забруднення навколишнього природного середовища визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 303 (далі Порядок № 303) (чинного на час виникнення спірних відносин), визначено, що збір за забруднення навколишнього природного середовища справляється за: викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними та пересувними джерелами забруднення; скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти; розміщення відходів.
На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19.07.1999 № 162/379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09.08.1999 за № 544/3837 (зі змінами та доповненнями), затверджено Інструкцію про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища (чинну на час виникнення спірних відносин) (далі - Інструкція № 162/379).
Відповідно до п. 2.1. Інструкції № 162/379 платниками збору є суб`єкти господарювання, незалежно від форм власності, включаючи їх об`єднання, філії, відділення та інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої територіальної громади; бюджетні, громадські та інші підприємства, установи і організації; постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи в Україні; громадяни, які здійснюють на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.
У відповідності до п. 4 Порядку № 303 суми збору, який справляється за викиди стаціонарними джерелами забруднення, скиди і розміщення відходів, обчислюються платниками збору самостійно на підставі затверджених лімітів (щодо скидів і розміщення відходів) виходячи з фактичних обсягів викидів, скидів і розміщення відходів, нормативів збору та визначених за місцем знаходження цих джерел коригуючих коефіцієнтів, наведених відповідно в таблицях додатків 1 і 2.
У відповідності до п. 10 Порядку № 303 збір сплачується платниками протягом 10 календарних днів, наступних за останнім днем граничного терміну подання розрахунку збору, за місцем податкової реєстрації.
Вказані положення Порядку № 303 кореспондують положенням розділу 7 Інструкції № 162/379.
Враховуючи викладене, збір за забруднення навколишнього природного середовища сплачується особами, які здійснюють викиди стаціонарними джерелами забруднення, скиди і розміщення відходів, на підставі відповідних розрахунків, які подаються податковому органу. При цьому спеціальними законами з питань оподаткування не передбачено права на звільнення від сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища або обмеження у такій сплаті.
Таким чином, посилання відповідача на те, що військові частини не є платниками збору за забруднення навколишнього природного середовища є помилковим.
Законом України з питань оподаткування, який встановлює порядок погашення зобов`язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів, включаючи нарахування та сплату пені, штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, є Закон України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ.
За встановленого факту узгодження податкових зобов`язань у порядку, визначеному п. 5.1, п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, у платника податку згідно з вимогами п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 цього закону виникає безумовний обов`язок сплатити суму такого зобов`язання до бюджету у встановлений законом строк, а у разі її несплати - така сума стає податковим боргом (п. 1.3 ст. 1 цього закону), процедура стягнення якого визначається законом.
Як зазначено раніше, податковий орган звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на активи відповідача в рахунок погашення податкового боргу за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, вказував на те, що у відповідача станом на 25.01.2010 наявний непогашений борг з вказаного збору за період з 2007 по 2009 рік в сумі 5399,8 грн.
Судом апеляційної інстанції в результаті дослідження розрахунків збору за забруднення навколишнього природного середовища за період з 2007 по 2009 рік, копії яких долучено до матеріалів справи, достовірно встановлено, що податковим органом при обчисленні непогашеної відповідачем заборгованості зі збору за спірний період допущено помилку, а саме: включено до загальної суми заборгованості показник збору, зазначений у первинному розрахунку за перше півріччя 2008 року, та показник, вказаний у розрахунку за перше півріччя 2008 року, поданий у зв`язку з виправленням самостійно виправлених помилок. Допущення вказаної помилки призвело до завищення показника непогашеної заборгованості за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища за період з 2007 по 2009 рік в сумі 245,51 грн.
Таким чином, непогашена заборгованість відповідача за самостійно узгодженими зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища за період з 2007 по 2009 рік складає 5154,29 грн.
Відповідно до вимог п.п. 6.2.1, п.п. 6.2.3 п. 6.2 ст. 6 Закону № 2181-ІІІ у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків:
- першу податкову вимогу не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання;
- другу податкову вимогу не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.
Отже, право на стягнення податкового боргу виникає у контролюючого органу після надіслання (вручення) ним першої та другої податкових вимог платнику податків в порядку, визначеному положеннями ст. 6 Закону № 2181 ІІІ.
Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом відповідачу надіслано першу податкову вимогу від 19.10.2001 № 1/87 (а.с. 20) та другу податкову вимогу від 18.03.2002 № 2/2433 (а.с. 21).
В запереченнях на позовну заяву, апеляційній та касаційній скаргах відповідач наголошував на тому, що надані суду податковим органом копії корінців першої податкової вимоги від 19.10.2001 № 1/87 та другої податкової вимоги від 18.03.2002 № 2/2433 не стосуються податкового боргу, звернення стягнення на активи в рахунок погашення якого, є предметом позову. При цьому, відповідач посилався на такі обставини:
- оспорюваний податковий борг виник за зобов`язаннями за період з 2007 по 2009 рік, а податкові вимоги виписані у 2001 та 2002 роках;
- у наданих податковим органом першій та другій податкових вимогах у графі «код податку» зазначено « 12020100», за яким сплачується податок з власників наземних транспортних засобів і інших самохідних машин і механізмів (для юридичних осіб), утім оспорюваний податковий борг виник за зобов`язаннями зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища;
- у наданих податковим органом першій та другій податкових вимогах вказано адресу, яка не є адресою місцезнаходження відповідача, а також суми, які не відповідають сумі оспорюваного податкового боргу.
Утім, суди попередніх інстанцій не надали оцінки вказаним посиланням відповідача. Судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено питання щодо дотримання податковим органом процедури погашення податкового боргу, встановленої Законом № 2181-ІІІ.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення про стягнення з відповідача коштів, дійшов висновку про неможливість застосування до відповідача обраного податковим органом способу погашення податкового боргу звернення стягнення на активи в сумі 5399,8 грн.
При цьому фактично суд апеляційної інстанції розмежовує такі способи примусового погашення податкового боргу як «стягнення коштів» та «звернення стягнення на активи».
У відповідності до п. 1.6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2181-ІІІ примусове стягнення - звернення стягнення на активи платника податків у рахунок погашення його податкового боргу, без попереднього узгодження його суми таким платником податків.
Згідно з п. 1.7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2181-ІІІ активи платника податків - кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній або фізичній особі за правом власності або повного господарського відання.
Відповідно до п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону № 2181-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. В інших випадках платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобов`язань забезпечення боргу.
У відповідності до п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону № 2181-III визначено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків за рішенням органу стягнення, які є виконавчими документами, є будь-які активи платника податків (його філій, відділень, інших відокремлених підрозділів) з урахуванням обмежень, визначених цим Законом, а також іншими законами (така редакція зазначеного підпункту Закону була чинною на час прийняття оскаржуваного рішення ДПІ).
Усуваючи неоднакове застосування судами касаційних інстанцій однієї і тієї ж норми права, Верховний Суд України у справі № 21-1001во10 за позовом відкритого акціонерного товариства «Нафтохімік Прикарпаття» до державної податкової інспекції в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про скасування рішення дійшов висновку, що звернення стягнення на активи платника податків за рішенням податкового органу можливе у випадку, коли платник податку проти цього не заперечує, зокрема, коли він (для державних і комунальних підприємств за узгодженням з органом, уповноваженим управляти його майном) самостійно визначає склад і черговість продажу своїх активів виходячи з принципів збереження цілісності майнового комплексу, що забезпечує ведення його основної виробничої діяльності, та повного погашення суми податкового боргу шляхом їх опису в акті опису активів, самостійно виділених платником податків для продажу. В іншому випадку діють імперативні приписи підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону №2181-III, відповідно до якої примусове стягнення активів платника податків в рахунок погашення його податкового боргу здійснюється виключно за рішенням суду.
Відповідно до вимог абз. 1 ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Враховуючи викладене, податковий борг платника податків може бути погашений шляхом звернення стягнення на кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній або фізичній особі за правом власності або повного господарського відання, з урахуванням особливостей, визначених Законом № 2181-ІІІ, а також іншими законами, на підставі відповідного рішення органу стягнення (за умови самостійного визначення платником складу і черговості продажу своїх активів) або за рішенням суду. При цьому Закон №2181-III не розмежовує такі способи примусового погашення податкового боргу як «стягнення коштів» та «звернення стягнення на активи».
Особливості відповідальності військової частини як суб`єкта господарської діяльності встановлені Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1076-XIV.
У відповідності до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1076-XIV за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.
Стягнення за зобов`язаннями військової частини не може бути звернено на майно, за нею закріплене.
Суд касаційної інстанції також зазначає, що згідно з п. 7.5 Інструкції № 162/379 платники перераховують суми збору одним платіжним дорученням на рахунки, відкриті в територіальних органах Державного казначейства, які здійснюють розподіл цих коштів у співвідношенні, визначеному Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Таким чином, суд першої інстанції помилково визначив порядок стягнення заборгованості «на користь держави в особі Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому».
Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, суд касаційної інстанції вважає за правильне скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, належним чином їх оцінити, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.02.2010 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун