Справа № 818/3779/15
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2016-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 р.Справа № 818/3779/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Бегунца А.О. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01.03.2016р. по справі № 818/3779/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області

про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області, в якому просить скасувати:

- скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 1053669,00 грн., у тому числі за основним платежем - 702446, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351223, 00 грн.;

- скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 540016,35 грн., у тому числі за основним платежем - 360010,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180005,45 грн.;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015р. №Ф- на суму 67583,78 грн.;

- скасувати рішення № від 21.10.2015р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3379,19 грн. та донараховану суму 11384,08 грн. єдиного внеску.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 01.03.2016р. адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області про застосування штрафних санкцій задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. №, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 1053669,00 грн., у тому числі за основним платежем - 702446,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351223,00 грн.

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. №, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 540016,35 грн., у тому числі за основним платежем - 360010,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180005,45 грн.

Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015 № Ф- на суму 67583,78 грн.

Скасовано рішення № від 21.10.2015р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3379,19 грн. та донараховану суму 11384,08 грн. єдиного внеску.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи та на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач в своїх запереченнях на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просив залишити його без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з 23.06.2015р. по 07.07.2015р. відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р., за результатами якої було складено акт від 21.07.2015р. № 507/18-04-17-02/НОМЕР_3 (а.с. 27-46, т. 1).

Вищевказаним актом перевірки встановлено наступні порушення:

- п. 177.2 ст. 177 ПК України, а саме платником було завищено суму витрат по ПММ, що не використані у господарській діяльності платника, в результаті чого занижено до сплати суму податку на доходи фізичних осіб в сумі 360010,90 грн.;

- п.198.2., п.198.3., п.198.6 ст.198, ст.201(п.201.4.), п.199.1, ст. 199 ПК України, ст. 3 Господарського кодексу України, а саме завищено податковий кредит по ПДВ шляхом віднесення сум ПДВ по ПММ, що не використані господарській діяльності платника, в результаті чого завищено податковий кредит на суму 702446 грн., чим занижено до сплати в бюджет ПДВ на суму 702446 грн.;

- п. 5 ч.1 ст.4, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, абз.5 ч.8 ст.9, п.11 ст.8, п.2 ст.9 ЗУ Про збір облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а саме занижено чистий оподатковуваний дохід, у звязку з чим занижено до сплати суму єдиного внеску в сумі 67583,78 грн. за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. №, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 1053669,00 грн., у тому числі за основним платежем - 702446,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 351223,00 грн. (а.с. 50, т. 1);

- податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015р. № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання на суму 540016,35 грн., у тому числі за основним платежем - 360010,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 180005,45 грн. (а.с. 49, т. 1);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2015р. № Ф- на суму 67583,78 грн. (а.с. 52, т. 1);

- рішення № НОМЕР_4 від 13.08.2015р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3379,19 грн. (а. с. 51, т. 1).

Не погодившись із зазначеними рішеннями позивач подав скаргу до Головного управління Міндоходів у Сумській області, за результатами розгляду якої 05.10.2015р. ГУ ДФС у Сумській області прийнято рішення № 12597/6/18-28-10-04-05-42/61, яким скасовано рішення № від 13.08.2015р. про застосування штрафних санкцій та вимогу 13.08.2015р. № Ф- про сплату боргу та зобовязано Глухівську ОДПІ видати та направити позивачу вимогу про сплати недоїмки та рішення про застосування штрафних санкцій відповідно до норм чинного законодавства.

Так, 21.10.2015р. відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- на суму 67583,78 грн. (а.с. 185 т. 1) та рішення № НОМЕР_4 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 3379,19 грн. та донараховану суму 11384,08 грн. єдиного внеску (а. с. 186 т. 1).

Позивач не погодившись і вищевказаним рішеннями подав скаргу до ГУ Міндоходів у Сумській області, в якій просив скаргу задовольнити, а оскаржувані рішення скасувати (а.с. 176-180 том.1).

05.10.2015р. ГУ ДФС у Сумській області прийнято рішення №12597/6/18-28-10-04-05-42/61 про результати розгляду скарги в частині (а.с. 182 том.1). Скасовано рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу.

Відповідно до пп. а п. 198.1. ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Згідно з ст. 200 ПК України порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 200.3 ст. 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З матеріалів справи вбачається, що підставою збільшення позивачу суми ПДВ відповідачем є висновок в акті перевірки про безтоварність угод позивача із контрагентами ТОВ Нафто-сервіс плюс та ТОВ Константа-імпекс. Зазначені висновки відповідачем зроблені на підставі актів зустрічних звірок між ТОВ Нафто-сервіс плюс і ПП Аріс, ТОВ ТД Гарант та між ТОВ Константа - Імпекс і ПП Аріс.

В акті зазначено, що в ході перевірки не встановлено реалізацію паливно-мастильних матеріалів (далі по тексту - ПММ) за кодами УКТЗЕД НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 без наявної мети їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним розглядом, що 12.02.2014р. позивачем укладено договір купівлі продажу із ТОВ Нафто-сервіс плюс №02-26Н (а.с. 137-138 том.2)

На виконання умов договору було складено податкові накладні №3 від 12.02.2014р., №38 від 26.03.2014р., №12 від 08.04.2014р.; видаткові накладні №16 від 12.02.2014р., №50 від 26.03.2014р., №77 від 08.04.2014р.; рахунки фактури: №СФ-000054 від 26.03.2014р., СФ-0000080 від 08.04.2014р. (а.с. 53, 79-80,90-91, 99-100 том.1).

Вартість ПММ позивачем була сплачена згідно платіжних доручень: №63 від 03.03.2014, №70 від 11.03.2014, №59 від 25.02.2014, №55 від 19.02.2014, №46 від 13.02.2014, №16 від 13.02.2014, №24 від 27.02.2014, №67 від 26.02.2014, №70 від 27.02.2014, №36 від 01.04.2014, № 95 від 01.04.2014, №98 від 02.04.2014, №98 від 03.04.2014, №99 від 04.04.2014, №91 від 28.03.2014, №34 від 26.03.2014, №48 від 29.04.2014, №46 від 24.04.2014, №45 від 17.04.2014, №41 від 11.04.2014, №126 від 30.04.2014, № 126 від 29.04.2014, №109 від 14.04.2014, №112 від 16.04.2014, №114 від 17.04.2014, №124 від 25.04.2014, (а.с. 81-89,93-98,101-110 том.1).

Транспортування ПММ здійснювалося ФОП Рева, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарнотранспортних накладних на відпуск нафтопродуктів №17 від 12.02.2014р., №54 від 26.03.2014р., №77 від 08.04.2014р. (а.с. 139 -141 том.2).

Також, між позивачем та ТОВ Нафто-сервіс плюс складено акти звіряння станом на 01.01.2015р. (а.с. 174-175 том.1)

Матеріалами справи підтверджено, що 28.02.2014р. позивачем укладено договір купівлі продажу із ТОВ Константа-Імпекс №02-36 /2К (а. с. 154-155 том.2), на виконання умов якого було складено податкові накладні №27 від 28.02.2014р., №9 від 05.03.2014р.; №22 від 09.07.2014р., видаткові накладні №48 від 28.02.2014р., №58 від 05.03.2014р., рахунки фактури №СФ-0000270 від 09.07.2014р. (а. с. 53-54,60-61,66 том.1).

Вартість ПММ позивачем була сплачена згідно платіжних доручень: №30 від 20.03.2014, №31 від 21.03.2014, №70 від 12.03.2014, №72 від 13.03.2014, №18 від 18.03.2014, №32 від 24.03.2014, №33 від 26.03.2014, №79 від 21.03.2014, №81 від 21.03.2014, №247 від 30.07.2014, №243 від 28.07.2014, №241 від 25.07.2014, №235 від 22.07.2014, №228 від 18.07.2014, №222 від 15.07.2014, №77 від 01.08.2014, №133 від 30.07.2014, №129 від 28.07.2014, №122 від 23.07.2014, №73 від 15.07.2014 (а. с. 55-59,62,68-78 том.1).

Транспортування ПММ здійснювалося ТОВ Константа-Імпекс, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарнотранспортних накладних на відпуск нафтопродуктів № 42/1 від 28.02.2014р., №48 від 05.03.2014р., №167 від 09.07.2014р. (а.с. 156 -158 том.2).

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що оскільки укладений між позивачем та його контрагентами договори містять положення щодо найменування, кількості, якості та асортименту, це свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоди, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.

Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень не надано до матеріалів справи доказів відсутності у позивача первинних документів.

Однак, єдиним мотивом, на підставі якого суб'єкт владних повноважень дійшов судження про відсутність реальності здійснення господарської операції, є виключно висновки викладені в актах зустрічних звірок між ТОВ Нафто-сервіс плюс і ПП Аріс, ТОВ ТД Гарант та між ТОВ Константа-Імпекс і ПП «Аріс».

Отже, враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що надаючи оцінку наявним в матеріалах справи договорам, податковим накладним, накладним, та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством України не передбачено відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Таким чином, на господарюючих субєктів не покладається обовязок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Також, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення рішення відповідач вважає, що в ході перевірки не встановлено реалізацію ПММ за кодами УКТЗЕД НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 без наявної мети їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності

Зазначені висновки зроблені в акті перевірки, у звяжу з тим, що протягом 2014р. реалізації вищезазначених товарних позицій УКТ ЗЕД (НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8) відповідно до СРПН не відбулось, відповідач приходить висновку, що позивачем було завищено витрати та податковий кредит.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України (затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008р. №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві Юстиції України 02.09.2008р. за № 805/15496) (надалі по тексту Інструкція), встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів та її вимоги є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Відповідно до п.7.1. вищевказаної Інструкції відпуск нафти споживачам здійснюється на підставі попередньо укладених договорів, а нафтопродуктів - на підставі договорів або за готівку.

Відповідно до п.п. 10.2.10 Інструкції, оператор АЗС має зробити необхідні записи в журналі обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою № 13-НП. Дані про оприбутковані нафтопродукти заносяться до змінного звіту АЗС за формою N 17-НП.

Згідно п.п. 10.3.1.1 Інструкції, розрахунки під час відпуску нафтопродукту власникам автотранспорту за готівку здійснюються на АЗС з використанням РРО, які відповідають технічним вимогам до їх застосування та внесені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій згідно з Положенням про Державний реєстр реєстраторів розрахункових операцій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року N 1315.

Відповідно до пп. 10.3.1.3 Інструкції облік реалізації нафтопродуктів ведеться через зареєстрований, опломбований у встановленому порядку та переведений до фіскального режиму роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій кожною АЗС, яка здійснює розрахунки із споживачами готівкою. Відпуск нафтопродуктів за готівку відображається у Змінному звіті АЗС за формою N 17-НП.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було дотримано вимоги Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України від 20.05.2008р. № 281/171/578/155, що зокрема підтверджується наданими до суду журналами обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою №13-НП та роздрукованими розрахунковими документами.

Наявність та реалізація нафтопродуктів достовірно підтверджується Книгами обліку розрахункових операцій.

Таким чином колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції стосовно того, що придбаний товар позивач використовував у власній господарській діяльності, яка передбачає торгівлю пальним, а тому наведені відповідачем доводи в акті перевірки є помилковими, оскільки реалізація нафтопродуктів на АЗС відбувалася відповідно до вимог чинного законодавства, а відображення технологічних операцій ведеться за марками нафтопродукту правомірним.

Стосовно позовних вимог про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015р. № Ф- та рішення № НОМЕР_4 від 21.10.2015р, колегія суддів зазначає наступне.

З акті перевірки встановлено, що відповідач визначає розмір заниженого чистого оподатковуваного доходу в сумі 194766грн. (стор.23 акту перевірки).

Відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014р. сума річного доходу позивача складає 326450грн., який ділиться відповідачем на 12 календарних місяців та становить 27204грн. 17 коп. як середньомісячний оподатковуваний дохід .

Отримавши таким способом середньомісячну суму оподатковуваного доходу відповідач вважає, що позивачем занижено дохід по місяцям на який нараховується єдиний соціальний внесок та застосовує максимальний розмір єдиного соціального внеску в сумі 20706грн на кожен місяць.

Крім того, відповідач вважає, що у звязку з несвоєчасним нарахуванням єдиного внеску до нього повинні бути застосовані фінансові санкцій.

Проте, зазначений спосіб обрахування суперечить даним податкової декларації та звіту, а також записам в Книзі обліку доходів і витрат на підставі даних якої визначався чистий оподатковуваний дохід і до якої під час проведення перевірки, посадовою особою не було заявлено будь-яких порушень порядку її ведення.

Відповідно до бухгалтерських документів позивачем отримано дохід в сумі 3000 грн. в період з січня по грудень 2014р. ( крім вересня в сумі 293450грн).

На отриманий дохід позивачем був нарахований ЄСВ в сумі 3000грн, за період з січня по грудень, а в вересні максимальний розмір 20706грн.

Тобто, позивачем нараховано на отриманий дохід ЄСВ не менше мінімального розміру та не більше максимального встановленого законодавством .

Так, відповідно до п. 177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Однак, в акті перевірки (стор.23 акту) відповідач в таблиці здійснює обрахунок чистого оподатковуваного доходу шляхом віднімання від нарахованої максимальної суми ЄСВ визначеної позивачем в звіті суми 53706грн (248472грн. -53706грн. = 194766грн.), що суперечить п. 177.2 ст.177 ПК України.

Визначивши таким способом занижений чистий оподатковаваного доходу в сумі 194766грн. відповідач до цієї суми застосовує 34,7% бази нарахування єдиного внеску (194766грн. х 34,7%= 67583грн.78 коп.).

Однак, відповідно до ст 9 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу) на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Позивач перебуває на загальній системі оподаткування, звітним періодом якого є календарний рік. Відповідно до поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік позивачем задекларовані суми чистого доходу та суму нарахованого єдиного внеску, які сформовані на підставі первинних бухгалтерських документів, відображених в Книзі обліку доходів та витрат.

Колегія суддів вважає обргунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що сума чистого доходу визначена в Книзі обліку доходів і витрат 326450 грн. співпадає з сумою 326450 грн. вказаною в розрахунку та звіті за 2014 рік, а тому суд вважає, що позивачем не було занижено чистий оподатковуваний дохід і нарахування єдиного внеску відповідачем було здійснено неправомірно.

Крім того, що при формуванні та направленні вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідач порушив вимоги ПК України та вийшов за межи наданих йому повноважень, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" органи податкової служби мають право проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно з п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в т.ч. податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом. При цьому особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у т.ч. за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п. 58.1 ст. 58 ПК України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення. І в такому випадку день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов'язання платника податків.

З матеріалів справи вбачається що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015р. року № Ф- сформована без прийняття податкового повідомлення-рішення про збільшення зобов'язань по єдиному соціальному внеску в сумі 67583,78 грн., тобто стосовно неузгоджених у встановленому законодавством порядку, що суперечить приписам вищенаведених норм ПК України та ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Враховуючи вищевикладене, вимога про сплату боргу ( недоїмки) від 21.10.2015р. № Ф- не відповідає вимогам Інструкції від 20.04.2015р. № 449, а тому не може являтися узгодженою в розумінні законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.10.2015р. № Ф- та рішення № НОМЕР_4 від 21.10.2015р. прийняті з порушенням вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, а тому є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 01.03.2016р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Глухівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01.03.2016р. по справі № 818/3779/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 31.05.2016 р.