Справа № 826/23193/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Шулежка В.П., судді Іщука І.О., судді Погрібніченка І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України до Державної фінансової інспекції України про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування окремих частин вимоги,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі – позивач, Фонд) до Державної фінансової інспекції України (далі – відповідач, ДФІ), в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача по складанню вимоги, оформленої листом від 10.09.2015 № 04-14/1232;

визнати протиправним та скасувати п. 2 вимоги відповідача, оформленої листом від 10.09.2015 № 04-14/1232 стосовно стягнення з ПП «Кривбасакадемінвест» та ТОВ «Науково-виробнича фірма Тензор» збитків у розмірі 2990000 грн. та 1350000 грн.;

визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача, оформлену листом від 10.09.2015 № 04-14/1232 в частині вжиття заходів щодо забезпечення впровадження та використання в роботі програмного забезпечення на загальну суму 27411818 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

05.08.2015 за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності виконавчої дирекції Фонду (далі – ВД Фонду) за період з 01.04.2013 по завершений місяць 2015 року відповідачем складено Акт ревізії № 04-23/11 (далі — Акт ревізії), в якому встановлено, зокрема, що:

по бухгалтерському обліку ВД Фонду станом на 22.07.2015 рахується програмне забезпечення на загальну суму 8434625 грн., яке не встановлене (не впроваджене) та не використовується у роботі, а також встановлене та не використовується у роботі програмне забезпечення (об’єкти прав інтелектуальної власності у складі нематеріальних активів) на загальну суму 18977193 грн., що разом складає 27411818 грн.

В подальшому, відповідачем на підставі Акта ревізії, листом від 10.09.2015 № 04-14/1232, надіслано позивачу вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень (далі – Вимога), в якій викладено зміст не усунутих порушень та, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 8, п. 7. ст. 10, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», пп. 15 п. 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310 (далі – Положення), п.п. 46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, відповідач вимагав від позивача:

стягнути з ПП «Кривбасакадемінвест» збитки на суму 2990000 грн. за фактично не надані послуги;

стягнути з ТОВ «Науково-виробнича фірма Тензор» збитки на суму 1350000 грн. за фактично не надані послуги.

Також у Вимозі зазначено, що, керуючись ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», відповідач пропонує позивачу вжити заходів щодо забезпечення впровадження та використання в роботі програмного забезпечення на загальну суму 27411818 грн.

У зв’язку з незгодою позивача з Вимогою у вказаній частині, останній звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 2, ст. 104 КАС України судовому захисту в порядку адміністративного судочинства підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Підставою для звернення особи за до суду з позовом є її суб’єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов’язковою умовою здійснення такого захисту судом є об’єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб’єктивних прав та обов’язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов’язку.

А тому дії суб’єкта владних повноважень є такими що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням визначених законом повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив та стан суб’єктивних прав та обов’язків особи.

Однак дії органу фінансового контролю по складанню Вимоги не відповідають наведеним критеріям, позаяк такі дії є лише службовою діяльністю працівників такого органу на виконання своїх посадових обов’язків. Тому саме по собі складання Вимоги не створює для підконтрольної установи жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав.

Таким чином, у колегії суддів відсутні належні правові підстави для задоволення позовної вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача по складанню Вимоги.

Водночас, згідно з Положенням Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп. 4 п. 4 Положення).

Відповідно до п. 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред’являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п. 7 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими органу державного фінансового контролю надається право пред’являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред’являти обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір в установленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов’язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов’язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В той же час, в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов’язки для позивача.

У справі, яка розглядається, ДФІ пред’явила вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та зобов’язання позивача опрацювати матеріали ревізії, усунути виявлені порушення законодавства в установленому порядку та стягнути з вказаних контрагентів збитки на зазначені суми за фактично не надані послуги.

Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Оскаржуваний п. 2 Вимоги вказує на стягнення збитків, а отже, він має перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання Вимоги протиправною.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги відповідача, оформленої листом від 10.09.2015 № 04-14/1232 в частині вжиття заходів щодо забезпечення впровадження та використання в роботі програмного забезпечення на загальну суму 27411818 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Кодекс адміністративного судочинства України не містить визначення термінів нормативно-правовий акт та правовий акт індивідуальної дії.

За усталеними в теорії права підходами до класифікації актів нормативно-правовий акт – виданий суб’єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов’язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії –виданий суб’єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов’язкових правил поведінки та стосується прав і обов’язків чітко визначеного суб’єкта (суб’єктів), якому він адресований.

В той же час, з аналізу змісту Вимоги вбачається, що остання в частині пропозиції відповідача позивачу вжити заходи щодо забезпечення впровадження та використання в роботі програмного забезпечення на загальну суму 27 411 818 грн., носить рекомендаційний, а не зобов’язальний характер, тобто Вимога – акт індивідуальної дії, який немає юридичного характеру в цій частині.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на обов’язковість висновків Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку, що Вимога ДФІ не створює юридичних наслідків для позивача та не порушує його прав чи інтересів.

Таким чином, позовні вимоги Фонду про визнання протиправною та скасування Вимоги у вказаній частині нормативно не підтверджуються.

Враховуючи положення ст. 94 КАС України, судовий збір сплачений позивачем відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М. Погрібніченко