Справа № 803/548/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Справа № 803/548/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Шаблій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_3 від 2 жовтня 2015 року №24993677 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18, за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_3 протиправно було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18, оскільки іпотекодержатель вже використав один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2011 року по справі №2-6917/11, тому він не має законних підстав задоволити свої вимоги в позасудовому порядку. Крім того, позивачі посилаються на те, що у квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти, проте відповідач зазначені факти не перевірила та дозволу органу опіки та піклування на відповідний правочин не отримувала. Також, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З наведених підстав, просили визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_3 від 2 жовтня 2015 року №24993677 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18, за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс».

Позивачі в судове засідання не прибули, подавши 20 травня 2016 року заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач в поданому письмовому запереченні від 13 травня 2016 року №757/01-16 предявленні позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що іпотечний договір від 1 липня 2008 року за №3217 є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання. Вважає, що оскільки звернення стягнення було здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то відповідне відчуження вважається таким, що здійснене за згодою власника, а отже положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані. Крім того, відповідач зазначила, що під час виконання обовязків державного реєстратора нотаріус, як спеціальний субєкт, керується Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, якими не передбачено отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на проведення реєстраційних дій. Посилається на правомірність своїх дій і рішень. Просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач в судове засідання не прибула, подавши 18 травня 2016 року заяву про розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» в поданих письмових запереченнях від 20 травня 2016 року предявленні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» надало державному реєстратору всі необхідні документи для оформлення права власності на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства. В даному випадку звернення стягнення було здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому відповідне відчуження вважається таким, що здійснене за згодою власника, таким чином, вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані.

Також, зазначає, що відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 Цивільного кодексу України. Просив в задоволенні позову відмовити.

У відповідності до статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 1 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1, як позичальником, було укладено кредитний договір №0201/0708/88-079, згідно якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 15 500 доларів США на строк з 1 липня 2008 року по 1 липня 2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Також, 1 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_1, як іпотекодавцем, та ОСОБА_2, яка є майновим поручителем ОСОБА_1 по зобовязаннях, передбачених кредитним договором від 1 липня 2008 року №0201/0708/88-079, укладено іпотечний договір за №3217, згідно із яким на забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором від 1 липня 2008 року №0201/0708/88-079 іпотекодавець передає в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру №85, яка знаходиться у місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18. Предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 жовтня 2000 року відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради на підставі її розпорядження від 19 жовтня 2000 року №435-р.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2011 року по справі №2-6917/11, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 1 липня 2008 року №0201/0708/88-079 в розмірі 17 926 доларів США 89 центів та 21 386 грн. 30 коп., що становить в національній валюті згідно курсу НБУ 164 294 грн. 09 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру №85, загальною площею 58, кв.м, що знаходиться по проспекту Грушевського, 18 в місті Луцьку Волинської області, та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 жовтня 2000 року відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради на підставі її розпорядження від 19 жовтня 2000 року №435-р. Дане рішення набрало законної сили 9 лютого 2012 року.

По примусовому виконанню виконавчого листа №2-6917, виданого 29 лютого 2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2011 року по справі №2-6917/11, у виконавчому провадженні №32308305 винесено постанови від 20 квітня 2012 року про відкриття виконавчого провадження та від 15 вересня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (наявна встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» укладено договір факторингу №15, згідно умов якого ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс», в тому числі отримало право вимоги ПАТ «Сведбанк» за кредитним договором від 1 липня 2008 року №0201/0708/88-079.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 11 квітня 2016 року №57077344, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_3 2 жовтня 2015 року прийнято рішення №24993677 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру №85, що знаходиться в місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18, за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс». Номер запису про право власності 11445521.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ (із змінами та доповненнями) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV (із змінами та доповненнями) (далі Закон №1952-IV).

Частиною першою статті 2 Закону №1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною першою, другою статті 9 Закону №1952-IV, у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Державній реєстрації, відповідно до частини четвертої статті 15 Закону №1952-IV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частиною першою, девятою статті 15 Закону №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі Порядок №868) (чинний на день прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно із пунктом 2 Порядку №868 нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на обєкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном.

Таким чином, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на обєкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, повязаної із переходом таких прав на обєкт нерухомості.

Проте, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_3 нотаріальна дія з нерухомим майном не вчинялася. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно не мало місця.

Пунктом 8 Порядку №868 передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1-1 цього Порядку, заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мінюст.

Згідно із пунктом 15 Порядку №868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пунктом 46 Порядку №868 передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV (в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису.

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 4 лютого 2015 року у справі №6-238цс14, яка в силу частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що Законом України «Про іпотеку» виокремлюється позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору та вирішення цього питання у судовому порядку, при цьому зі змісту частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» випливає, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а, отже, застосування засобів позасудового врегулювання після ухвалення судового рішення з цього питання є неможливим.

Судом встановлено, що в іпотечному договорі від 1 липня 2008 року №3217 сторони визначили, що іпотекодержатель має право обирати порядок стягнення на предмет іпотеки.

Водночас, відповідач, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 2 жовтня 2015 року №24993677 щодо реєстрації за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» права власності на квартиру №85, що знаходиться в місті Луцьку по проспекту Грушевського, будинок №18, вищеозначені обставини не врахувала, чим порушила вимоги Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, в частині не виконання обовязку щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що квартира №85, загальною площею 58, кв.м, що знаходиться по проспекту Грушевського, 18 в місті Луцьку Волинської області не може бути примусово стягнута на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесеного ним рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Таким чином, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є підставні та підлягають до повного задоволення.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 128, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_3 від 2 жовтня 2015 року №24993677 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартири №85, за адресою: Волинська область, місто Луцьк, проспект Грушевського, будинок №18, за ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор-Плюс»

Стягнути з приватного нотаріуса Київського нотаріального округу ОСОБА_3 (01054, місто Київ, вулиця Дмитрівська, будинок 33, офіс 2) на користь ОСОБА_1 (43005, АДРЕСА_1) 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 25 травня 2016 року.