Справа № 815/45/16
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/45/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

04.01.2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 17.11.2015 року №799-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2016 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у нього умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, та вважає, що повернення до країни походження є небезпечним для його життя.

У зв'язку з викладеним ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2016 року та прийняття нової, якою позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт.

15.03.2015 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 покинув країну походження, автомобілем прибув до Пакистану м. Пешавар. 15.05.2015 року позивач на підставі національного паспорту та туристичної візи авіарейсом Ісламабад (Пакистан) Баку (Азербайджан) дістався Азербайджану. 22.05.2015 року Позивач автомобільним транспортом через Російську Федерацію нелегально прибув до України.

29.05.2015 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 115-117).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок № 2015OD0165 від 11.09.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 799-15 від 17.11.2015 року був підтриманий висновок № 2015OD0165 від 11.09.2015 року та Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відмовлено (а.с.112).

На підставі вказаного рішення, ГУ ДМС України в Одеській області, 20.11.2014 року вручено позивачу ОСОБА_5 № 495 від 09.12.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 12).

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що основною причиною його виїзду з країни громадянського походження стало переслідування з боку угрупування «ДАІШ» та погрози його життю, та життю рідних та близьких, що також унеможливлює його повернення до країни громадського походження.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3 виходив з того, що заява, яку подав позивач до органів міграції не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3, зважаючи на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Ч. 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Я к вже зазначалось, за результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок № 2015OD0165 від 11.09.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений висновок обґрунтований тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_4 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання. Відтак, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності

Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Інформація щодо переслідування з боку представників угрупування «ДАІШ» вбачається неповною та суперечливою. ОСОБА_2 ОСОБА_3 у протоколі співбесіди від 10.06.2015 року (а.с.149-155) суперечать свідченням у додатковому протоколі від 10.06.2015 року (а.с. 164-171). Містяться розбіжності стосовно кількості осіб, що погрожували позивачу, наявності у цих осіб зброї, місця їх першої зустрічі. До тогож, у заявника в м. Кабул залишилася проживати родина, а саме: мати, батько, брат та сестра, та інформація про їх можливе переслідування відсутня (а.с. 178-192).

Нур ОСОБА_3 не надав жодного документального підтвердження його переслідування. Крім того, позивач не звертався за захистом до поліції в ОСОБА_4, хоча провінція Кабул, в якій мешкав і працював позивач, знаходиться під контролем державної влади ОСОБА_4

Також колегія суддів зазначає, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн Азербайджану та Російської Федерації, після чого направився до України (місто ОСОБА_1). При цьому, до прибуття до міста ОСОБА_1 за захистом до міграційних служб третіх безпечних країн, позивач не звертався.

Частина 22 статті 1 Закону № 3671 дає визначення терміну «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, слід зазначити, що Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні громадського походження.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, колегія суддів вважає, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення відповідача від від 17.11.2015 року №799-15 є правомірним та скасуванню не підлягає.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1