Справа № 803/683/16
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2016-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

803/683/16

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року

Справа № 803/683/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого – судді Андрусенко О. О.,

розглянувши в місті Луцьку у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Маневицький райсількомунгосп» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік останнім не було виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, а саме: кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні були працювати на робочих місцях, становить 1 особа, однак протягом 2015 року підприємством даний норматив не виконано. У зв’язку з цим до відповідача було застосовано адміністративно-господарську санкцію, яку він у визначений строк в добровільному порядку не сплатив, що стало підставою для нарахування пені.

У клопотанні від 27.05.2016 року представник позивача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

У заяві від 27.05.2016 року представник відповідача позовних вимог не визнав, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Як передбачено частиною 1 статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дану справу можливо розглянути і вирішити на основі наявних матеріалів, тому суд приходить до висновку, що судовий розгляд даної справи необхідно здійснювати в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (надалі – Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Статтею 20 зазначеного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПІ, середньооблікова чисельність працюючих за 2015 рік у відповідача фактично складала 8 чол., з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складала 0 осіб. Відповідно до статті 19 Закону норматив для працевлаштування відповідачем інвалідів складає 1 особу, який відповідачем не виконаний.

Однак суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та відповідно для нарахування пені з огляду на наступне.

Згідно із частинами першою, третьою статті 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу вищезазначених правових норм слідує, що обов’язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців так і на державну службу зайнятості.

Судом встановлено, що на виконання вимог законодавства відповідач створив робочі місця для інвалідів, зокрема, згідно наказів від 30.12.2010 року № 53 та від 30.12.2011 року № 54 було створено нові робочі місця для інвалідів по спеціальності слюсар «ремонтник водопровідної мережі» та по спеціальності «машиніст насосних установок з полегшеними умовами праці».

Протягом 2015 року КП «Маневицький райсількомунгосп» щомісячно подавало державній службі зайнятості звітність – інформацію про попит на робочу силу (вакансії) станом на 12.01.2015 року, 02.02.2015 року, 02.03.2015 року, 01.04.2015 року, 05.05.2015 року, 03.06.2015 року, 01.07.2015 року, 03.08.2015 року, 01.09.2015 року, 01.10.2015 року, 02.11.2015 року, 01.12.2015 року, у яких повідомлялося про наявність вакансії для працевлаштування інвалідів.

Однак, робочі місця для працевлаштування інвалідів у КП «Маневицький райсількомунгосп» залишилися вакантними у зв’язку з не направленням для працевлаштування інвалідів уповноваженими органами.

При цьому в матеріалах адміністративної справи відсутні докази того, що відповідач створював перешкоди для працевлаштування інвалідів чи вчиняв інші дії або бездіяльність, які б вказували на суб’єктивне невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Разом з тим згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Крім того, зі змісту статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості, відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Відтак, обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, на підприємство не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Таким чином, суд приходить до висновку, що КП «Маневицький райсількомунгосп» виконало всі вимоги чинного законодавства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Зокрема, відповідач створив робочі місця для інвалідів, інформував центр зайнятості про наявність вакансій на підприємстві для інвалідів.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, у діях відповідача відсутня вина у непрацевлаштуванні інвалідів, наявність якої є обов’язковою умовою застосування штрафних санкцій, у зв’язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарський санкцій та пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий - суддя О. О. Андрусенко