Справа № 804/8629/14
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоГриціва М.І.,
суддів:Волкова О.Ф., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
за участю: секретаря судового засідання Шатило Р.П.,

представників: позивача - Петруньок С.М.,

відповідача - Павловського Р.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Підприємство) про стягнення заборгованості,

встановила:

У липні 2014 року Фонд звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Підприємства адміністративно-господарські санкції в сумі

6 470 785 грн 10 коп. та пеню в сумі 1941 грн 24 коп.

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач не працевлаштував

130 інвалідів на робочі місця, а тому відповідно до вимог статті 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-XII) повинен сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Суди встановили, що згідно з інформацією, наданою у листі від 12 червня 2014 року № 630 Жовтоводським міським центром зайнятості, протягом 2013 року послугами центру зайнятості скористалось 95 осіб з обмеженими можливостями, з яких працевлаштовано 26 осіб.

Всього впродовж 2013 року Підприємство подало до центрів зайнятості 90 звітів за формою 3-ПНЖ, за якими заявлено 81 вакансію для можливого працевлаштування осіб з інвалідністю.

Також встановлено, що зі звіту відповідача за формою 10-ПІ за 2013 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу Підприємства становила 7242 особи, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог

статті 19 Закону № 875-XII, зазначена підприємством як 81, хоча фактично протягом року на підприємстві працювало 160 інвалідів. Кількість робочих місць для інвалідів розрахована відповідачем з фактичних робочих місць, на яких не заборонена праця інвалідів.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 28 липня 2014 року у задоволенні позову відмовив. Зазначив, що при визначенні нормативу для працевлаштування інвалідів слід враховувати лише ту кількість робочих місць, які не пов'язані зі шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці. Оскільки відповідач вжив заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, то позовні вимоги слід вважати необґрунтованими.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від

18 лютого 2015 року рішення окружного суду скасував та постановив нове, яким позов задовольнив. Зазначив, що норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у відповідача повинен обраховуватись відповідно до статті 19 Закону № 875-XII, а отже, на Підприємстві він повинен складати 290 осіб, що на 130 осіб більше, ніж фактично працевлаштовано. Тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені визнав обґрунтованими.

Із наведеним обґрунтуванням не погодився Вищий адміністративний суд України й своєю ухвалою від 10 листопада 2015 року постанову суду апеляційної інстанції скасував, а постанову окружного суду залишив без змін.

У заяві про перегляд зазначеної ухвали з підстави, встановленої

пунктом 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) Фонд, просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції.

На думку позивача, оскаржуване судове рішення не відповідає викладеному в постановах Верховного Суду України від 20 червня 2011 року, 16 квітня, 17 вересня 2013 року, 9 грудня 2014 року (справи №№ 21-60а11,

21-81а13, 21-227а13, 21-523а14 відповідно) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про таке.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих (середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік).

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом <...>.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, касаційний суд погодився з тим, що при визначенні нормативу робочих місць слід враховувати лише ту кількість робочих місць, які не пов'язані з шкідливими та небезпечними умовами праці, що визначаються в порядку, встановленому законодавством. Таке рішення стало наслідком хибного розуміння зазначених вище норм матеріального права. Також воно не відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року (справа № 21-523а14), про те, що законодавство України встановлює рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств щодо дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, тому такий норматив має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних (тобто всіх без винятку) працівників.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 243 КАС у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, Верховний Суд України має право скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення.

Нормативне тлумачення статей 18, 19 Закону № 875-ХІІ в контексті змісту фактичних обставин справи та наведеного висновку Верховного Суду України дає підстави для задоволення заяви Фонду в частині скасування як незаконного рішення суду касаційної інстанції та залишення в силі постанови суду апеляційної інстанції, що була помилково скасована судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від

10 листопада 2015 року скасувати, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців
Судді: О.Ф. Волков О.А. Коротких
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
І.Л. СамсінО.О. Терлецький