Справа № 815/1659/16
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1659/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко О.А.

секретаря судового засідання Соколова М.С.

за участі:

позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - Лазаревої Г.С.,

перекладача - ОСОБА_3,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про скасування наказу № 52 від 17.03.2016 року про визнання неправомірним та скасування наказу №52 від 17.03.2016 року, про зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 06.04.2016 року звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в якому позивач просить суд:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №52 від 17.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні у відповідь на яку 30.03.2016 року отримав повідомлення №105 від 18.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №52 від 17.03.2016 року.

Причиною відмови, вказує позивач, визначено очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1 через відсутність доказів усних пояснень, наявність суперечностей у наданій інформації та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалось без урахувань та без досліджень всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки, на думку позивача, заява ОСОБА_1 не носить характеру зловживання. При цьому, як вказує позивач, він виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені п.6 ст.8, на який відповідач посилається, тобто у ОСОБА_1 наявні умови, визначені п.2 та п.13 ч.1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Про обґрунтованість побоювання за своє життя, на думку позивача, свідчить причина виїзду з Афганістану, а саме те, що батько позивача працював в міністерстві безпеки Афганістану, через діяльність якого родина позивача зазнавала переслідувань, на даний момент, не має можливості повернутись на територію своєї країни, оскільки життю та здоров'ю позивача загрожуватиме небезпека через те, що він є членом родини особи, що пов'язана з урядом, або особи, що надає підтримку уряду. Наявність ризику для таких осіб, стверджує ОСОБА_1, підтверджується висновками міжнародних організацій. Окрім того, зазначає позивач, в порушення вимог абз.3 пп. «в» п.4.1. розділу IV, відповідач у своєму рішенні посилається лише на одне джерело інформації по країні походження.

З посиланням на інформацію про погіршення та загострення ситуації по всій території Афганістану, позивач вказує, що вона спростовує інформацію щодо забезпечення доброго рівня безпеки силами Афганської національної поліції на якому наголошу відповідач в тексті повідомлення.

Враховуючи вищенаведене, посилаючись на положення постанови Пленуму ВАСУ №1 та зважаючи на інформацію по країна походження позивача, ОСОБА_1 вважає, що у міграційної служби не було підстав вважати заяву позивача очевидно необґрунтованою, а отже рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові та в поясненнях від 18.03.2016 року(т.1 а.с.120-123.)

Від відповідача надійшли до суду заперечення проти адміністративного позову (т.1 а.с.37-40), в яких зазначено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи можливо встановити, що обставини, які вказала особа у якості причини звернення за міжнародним захистом та які є підставою його побоювань ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину визнаються неправдоподібними та не підтверджуються ІКП. Крім того, в історії, що була викладена з приводу ймовірних переслідувань у Афганістані, міститься низка суттєвих розбіжностей, що вказує на те, що заявник вводить в оману територіальний підрозділ ДМС, задля прийняття вигідного для себе рішення. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Ані заявник, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших, форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадень, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення. Заявник весь час проживав в м. Кабул, який є більш безпечним, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях до адміністративного позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів особової справи (т.1 а.с.43-109), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем с. Хель, пров. Панджшер, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - дарі, трохи володіє англійською мовою, неодружений. ОСОБА_1 має середню освіту, навчався в школі Надерія в м.Кабул у період з 2002 року по 2014 рік, після закінчення школи навчався на підготовчих курсах «ЕМАЛ РАССА».

ОСОБА_1 покинув країну походження нелегально 30.01.2016 року, а саме: вибув з м. Кабул (Афганістан) - Кундуз (Афганістан), де йому надали підроблений національний паспорт, - Душанбе (Таджикистан), легально перетнув кордон, потім нелегально до Узбекистану, в подальшому пересів на інший автомобіль та поїхав в Казахстан. Звідти прибув до Російської Федерації, потім пішки перетнув кордон України, 19.02.2016 року прибув нелегально до м. Одеси (Україна).

10 березня 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши причини виїзду з країни громадянської належності побоюваннями за своє життя, оскільки батько заявника працював в службі безпеки Афганістану.

Так, зокрема, під час проведення анкетування 15.03.2016 року, позивач зазначив, що його батько працював у службі безпеки Афганістану, та три роки тому він зник, 7 місяців тому назад стали приходити люди та шукати батька. Зазначені обставини вплинули на дядька заявника ОСОБА_6, який вирішив направити його разом з братом до України, де проживають інші родичі, а саме: дядьки заявника ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Позивач вважає, що у разі повернення до Афганістану його життю може загрожувати небезпека, через те, що в Афганістані постійно відбуваються різні вибухи та викрадення людей.

18 березня 2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2016ОД0040, Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.100-104).

Вказаний висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області обґрунтувало, в цілому, тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної трупи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до особи нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Ані особа, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадень, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення. Особа весь час проживала в м. Кабул, який є більш безпечним, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 18.03.2016 року № 53 з посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.105).

30 березня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.106-109).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надав, та обгрунтованих пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, позивач надає різну історію свого ймовірного переслідування на Батьківщині, що викладені в заяві, анкеті та протоколі співбесіди, зокрема, існують розбіжності стосовно агентів його ймовірного переслідування на Батьківщині. В заяві від 10.03.2016 року, було зазначене, що сім'ї заявника завжди загрожувала небезпека з боку ворогів Афганістану, в останній час ці погрози стали регулярними та батько вирішив відправити заявника до України (арк. 1 заяви від 10.03.2016 року). В той же час під час анкетування від 15.03.2016 року, вказав, що проблеми почались після зникнення його батька три роки тому, до нього почали приходити люди та розпитувати про батька, після чого дядько заявника ОСОБА_6 вирішив, щоб заявник разом із своїм братом приїхали до України (арк. 4 анкети від 15.03.2016 року). Під час протоколу співбесіди від 18.03.2016 року з'ясувалось, що батько не зникав та періодично телефонує родині (арк. 4 протокол співбесіди від 18.03.2016 року).

Щодо причин свого виїзду з Афганістану, позивач зазначив, що це питання було прийнято без його дозволу, питання вирішив дядько. Також позивач зазначив, що звернувся до міграційної служби з метою отримання документів для легалізації на території України, вказав, що бажає навчатись, щоб дали йому субсидії (арк.7 протоколу співбесіди від 18.03.2016 року).

Також, суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач перебував в іншій безпечній країні - Російській Федерації, в яку потрапили нелегально, проте, в цій країні позивач не звертався за наданням статусу біженця, оскільки, хотів потрапити до України.

Після потрапляння до України, позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м.Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна працювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну складову виїзду з Афганістану, а ніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст..ст. 69-71, 160-163, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 52 від 17.03.2016 року, про зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 30.05.2016 року.

Судя О.А. Вовченко

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 52 від 17.03.2016 року, про зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів - відмовити.

30 травня 2016 року.