Справа № 587/300/16-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 р.Справа № 587/300/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Філатова Ю.М. , Калиновського В.А.

за участю секретарів судового засідання Тітової А.В., Ружинської К.О.

представника позивача

представників відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської міської ради на постанову Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016р. по справі №587/300/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Сумського міського голови ОСОБА_2, Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, Сумської міської ради, виконавчого комітету Сумської міської ради

про визнання протиправними і скасування актів органів владних повноважень, визнання протиправними дій, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Сумського міського голови ОСОБА_2, Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати п. 1.2. ч. 1, п. 1.3. ч. 1, ч. 2 рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року №3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами);

- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513 к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3Б.», в частині, що стосується зміни істотних умов праці, попередження про зміну істотних умов праці, затвердження посадової інструкції та здійснення заходів щодо звільнення позивача ОСОБА_1;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року №512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами);

- визнати протиправними дії Сумського міського голови ОСОБА_2 від 02.12.2015 року щодо затвердження ним посадової інструкції директора Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради;

- визнати протиправними дії виконавчого комітету Сумської міської ради щодо попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці та звільнення його з посади з 10.02.2016 року від 09.12.2015 року №2980/03.01.02-17;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.02.2016 року № 58-к «Про звільнення ОСОБА_1В.»;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з дати звільнення і в цій частині звернути судове рішення до негайного виконання;

- стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення і по дату фактичного поновлення на роботі в посаді директора Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради і в цій частині звернути судове рішення до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі;

- стягнути з Сумського міського голови ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на порушення відповідачем- Сумським міським головою, як роботодавцем норм ст. 31, ст. 32 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України) та зазначає, що всі вищенаведені акти органів місцевого самоврядування в комплексі, направлені на зміну істотних умов праці позивача (відображені в посадовій інструкції) порівняно із тими, які діяли на момент укладення з ним трудового договору при прийнятті на роботу (відображені у Положенні про департамент) і прийняті в порушення процедури, визначеної вказаною нормою права, без повідомлення про такі зміни не пізніше, ніж за два місяці. Крім того вказує на те, що попередження про зміну істотних умов праці, яке йому вручено з порушенням вищевказаних строків, вчинено не роботодавцем, а виконавчим комітетом Сумської міської ради, який не наділений повноваженнями роботодавця відносно позивача, а тому, на думку останнього вказані дії виконавчого комітету Сумської міської ради є протиправними. Позивач також зазначає про порушення з боку роботодавця ч. 4 ст. 32 КЗпП України, де йдеться про те, що трудовий договір з працівником припиняється тільки у разі, якщо істотні умови праці працівника не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, натомість позивач, як працівник вказує на те, що він не надавав своїх заперечень на продовження роботи в нових умовах, а тому, у роботодавця були відсутні підстави для звільнення позивача. В свою чергу, позивач вказує на те, що в оскаржуваному розпорядженні про його звільнення вказано підставу для звільнення зміна в організації виробництва і праці (п.1 ст. 40 КЗпП України), натомість фактична зміна в організації виробництва і праці в Департаменті містобудування та земельних відносин Сумської міської ради не відбулась, а своє звільнення повязує виключно з негативним ставленням до себе роботодавця. Також зазначив, що при звільненні його за п.1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець зобовязаний дотримуватись процедури, яка визначена цією нормою права, а саме: запропонувати позивачеві всі наявні вакантні посади, роботу за якими може виконувати позивач, отримати від позивача згоду або заперечення щодо таких посад, і як наслідок, прийняти відповідне рішення або про звільнення, якщо позивач не погодився на зайняття вакантних посад, або перевести його на цю посаду, чого зроблено з боку роботодавця не було, що на думку позивача, свідчить про незаконність його звільнення та протиправність оскаржуваного позивачем розпорядження. Крім того, оскаржуване розпорядження прийнято також в порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України під час перебування позивача на лікарняному, що свідчить про його незаконність.

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п. 1.2. ч. 1, п. 1.3. ч. 1, ч. 2 рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року №3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами).

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513 - к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3В.», в частині, що стосується зміни істотних умов праці, попередження про зміну істотних умов праці, затвердження посадової інструкції та здійснення заходів щодо звільнення позивача ОСОБА_1

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року №512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами).

Визнано протиправними дії Сумського міського голови ОСОБА_2 від 02.12.2015 року щодо затвердження ним посадової інструкції директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради.

Визнано протиправними дії Виконавчого комітету Сумської міської ради щодо попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці.

Стягнуто з Сумського міського голови ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 грн. 21 коп. витрати по сплаті судового збору.

Скасовано ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 22.02.2016 року про забезпечення позову шляхом зупинення дії: рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами) (п.1.2.ч.1, п.1.3.ч.1,ч.2 рішення); розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513-к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3Б.», в частині, що стосується позивача ОСОБА_1 (Сумська область, Сумський район, с. Вільшанка, вул. Шевченка, 36, код НОМЕР_1); розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року № 512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами).

Додатковою постановою від 31.03.2016 року резолютивну частину постанови Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016 року після шостого абзацу доповнено сьомим абзацом наступного змісту: «В іншій частині позовних вимог відмовити в звязку з відсутністю предмету спору».

Не погодившись із судовим рішенням, Сумською міською радою подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами) було прийнято в межах повноважень та з метою приведення Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради у відповідність до Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Вказує, що ані Сумський міський голова, ані Сумська міська рада не змінювали з 03.12.2015 року істотні умови праці позивача, як директора Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, оскільки у період з 03.12.2015 року по 10.02.2016 року позивач мав незмінні повноваження, що передбачені виключно п. 2.8 Положення про департамент. Також вказує, що розпорядженням міського голови м. Суми від 04.12.2015 року № 512-к не затверджувався повністю новий штат Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, а вносились зміни до вже існуючого, який так само було затверджено розпорядженням міського голови від 23.03.2015 року №118 та не оскаржене позивачем. Крім того, міський голова, як особа, що згідно п.10 ч.4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має право призначати на посади та звільняти з посад керівників виконавчих органів, прийняв розпорядження від 09.12.2015 року №513-к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3Б.». Вказане свідчить про те, що Сумський міський голова мав підстави та право приймати зазначене розпорядження, а отже діяв в межах та у спосіб, передбачений законодавством. Про зміну істотних умов праці, а також про майбутнє звільнення у зв'язку з цим, ОСОБА_1 попереджено листом від 09.12.2015 року №2980/03.01.02-17. Хоча вказане повідомлення і було оформлено на бланку Виконавчого комітету Сумської міської ради, але підписувалось воно Сумським міським головою, що спростовує висновки суду першої інстанції про неповідомлення Сумським міським головою позивача про зміну умов організації праці. Відповідно до п. 2 рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 №38-МР п. 2.4 Положення в редакції про зміни посади директора департаменту набирає чинності 10.02.2016 року, а тому, з урахуванням того, що повідомлення про вивільнення ОСОБА_1 датовано та направлено позивачу 09.12.2015 року, Сумським міським головою витримано 2-місячний термін щодо попередження про зміну в організації виробництва. На підставі викладеного, рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами), розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513 - к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3В.», розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року № 512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами) є законними, а дії Сумського міського голови ОСОБА_2 від 02.12.2015 року щодо затвердження ним посадової інструкції директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради та Виконавчого комітету Сумської міської ради щодо попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці - правомірними. Крім того вказує, що позивачем пропущено встановлений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) місячний строк звернення до суду. Також вказує про порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм процесуального права, що виявилось у тому, що судом справу розглянуто з порушенням встановлений ч. 2 ст. 19 КАС України норм територіальної підсудності, відсутності факту належного повідомлення Сумської міської ради про судовий розгляд справи, а також неправомірного допуску до участі у справі в якості представника Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради особи, яка не мала належних повноважень для здійснення такого представництва.

Представник позивача надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та обєктивність рішення суду, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач - Департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Представник Сумського міського голови ОСОБА_2, Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна служба є державною службою.

Складовими елементами правового статусу осіб публічної служби є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету (ст. 2 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що позивач 06.02.2014 року призначений на посаду начальника департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на підставі розпорядження міського голови м. Суми № 57-к.

Посадова інструкція відносно позивача на вказану дату не затверджувалась, а повноваження керівника зазначеного департаменту визначені Положенням про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, затвердженого рішенням Сумської міської ради від 29.01.2014 року №3013-МР (а.с. 17-21).

Зокрема, розділом ІІ Положення визначено структуру та організацію роботи департаменту, де п. 2.3. цього розділу Положення встановлено, що департамент очолює директор, яким є позивач, а заступником директора департаменту є начальник управління архітектури та містобудування за посадою є головним архітектором м.Суми. Вказані особи згідно до п. 2.6. зазначеного Положення призначаються та звільняються з посад згідно до розпорядження міського голови відповідно до законодавства, а інші працівники департаменту, призначаються та звільняються директором департаменту.

Пунктом 2.8. цього ж Положення передбачені конкретні повноваження директора департаменту, а саме: здійснює керівництво діяльністю департаменту, несе персональну відповідальністю за виконання покладених на департамент завдань, визначає ступінь відповідальності заступника директора департаменту начальника управління архітектури та містобудування, керівників структурних підрозділів департаменту (п.п.2.8.1.); видає в межах своєї компетенції накази, організовує та контролює їх виконання (п.п.2.8.2.); забезпечує роботу з ведення діловодства в департаменті (п.п.2.8.3.); здійснює особистий прийом громадян з питань, що стосуються діяльності департаменту (п.п.2.8.4.); контролює стан трудової та виконавської дисципліни в департаменті (п.п.2.8.5.); розпоряджається коштами в межах затвердженого кошторису на утримання департаменту (п.п.2.8.6.); затверджує положення про структурні підрозділи департаменту (окрім відділу «Служба містобудівного кадастру) і посадові інструкції працівників департаменту (п.п.2.8.7.); вживає заходи щодо заохочення працівників або притягнення їх, у разі необхідності, до дисциплінарної відповідальності в порядку, встановленому чинним законодавством та організовує навчання працівників департаменту (п.п.2.8.8.); діє без довіреності та представляє департамент у відносинах з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, виконавчими органами Сумської міської ради, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами (п.п.2.8.9.); аналізує результати роботи департаменту, вживає заходи щодо підвищення її ефективності (п.п.2.8.10.).

Крім того, зі змісту вказаного Положення вбачається, що позивач, як орган управління департаменту директор, несе персональну відповідальність (п.5.1. Положення) та забезпечує виконання департаментом покладених на нього завдань та функцій, визначених Положенням про департамент, зокрема, розділом ІІІ Положення.

Отже, вищевикладені умови праці директора департаменту і є його істотними умовами праці.

02.12.2015 року рішенням Сумської міської ради № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами)» до вищевказаного Положення внесено зміни (а.с. 16).

Ці зміни полягають у тому, що п. 2.4. положення викладено в новій редакції, яка визначає, що директором департаменту за посадою є головний архітектор, а п.2.5. встановлює, що заступником директора департаменту є начальник управління архітектури та містобудування і ці зміни набирають чинності з 10.02.2016 року.

Одночасно, з Положення про департамент вказаним рішенням взагалі виключаються повноваження директора департаменту, які були визначені п.2.8. розділу ІІ Положення і ці зміни набирають чинності з моменту оприлюднення рішення, тобто з 03.12.2015 року.

Тобто, наведене свідчить про те, що вказаним рішенням Сумської міської ради змінено назву посади позивача, а також повністю скасовані його повноваження, які були передбачені Положенням про департамент.

02.12.2015 року Сумським міським головою ОСОБА_2 затверджується посадова інструкція директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, згідно до якої встановлюється нове підпорядкування директора департаменту, визначаються нові кваліфікаційні вимоги до посади директора департаменту, визначаються нові, порівняно із встановленими, істотні умови праці, а саме: обовязок організації розробки та впровадження Стратегічного плану розвитку міста Суми, комплексних регіональних та місцевих програм та планів розвитку, з питань, що належать до повноважень департаменту; проведення експертизи проектів нормативно правових актів (шляхом їх візування), що створюються у Сумській міській раді, з питань, віднесених до відання департаменту; здійснення аналізу стану та тенденцій розвитку галузей архітектури, містобудування та земельних відносин, ходу виконання проектів, програм, які стосуються департаменту; обовязок організації збереження державної таємниці; здійснення контролю за дотриманням посадовими особами департаменту антикорупційного законодавства; організовує та контролює надання заступником директора управління головним архітектором містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки або відмови у їх видачі; не має права втручатись в діяльність заступника директора департаменту - начальника управління архітектури та містобудування як головного архітектора м. Суми; зобовязано негайно у письмовій формі інформувати міського голову про покладення на нього особисто повноважень, не передбачених посадовими обовязками, про виявлені порушення у сфері земельних відносин та в галузі архітектури і містобудування з боку посадових осіб департаменту (а.с. 11, 12).

Згідно до листа Сумського міського голови від 15.12.2015 року № 3041/03.01.02-17 вбачається, що зазначені посадові обовязки позивача введено в дію з 03.12.2015 року (а.с. 23).

В свою чергу, враховуючи вказане рішення ради, 04.12.2015 року, міський голова м. Суми ОСОБА_2 прийняв розпорядження № 512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради (зі змінами), згідно до якого вбачається, що змінено назву посади директора департаменту на директора департаменту- головного архітектора (1 штатна одиниця) та змінено назву заступника директора департаменту - начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора м. Суми на заступника директора департаменту - начальника управління (1 штатна одиниця) (а.с. 15).

Згідно до п. 2 цього розпорядження, воно набирає чинності з 10.02.2016 року.

На виконання вказаного рішення ради та вказаного розпорядження, 09.12.2015 року за № 513 к міським головою м. Суми видано розпорядження «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3Б.» згідно до якого, міським головою вирішено змінити істотні умови праці, в т.ч. позивачу з 10.02.2016 року, повязані із зміною елементів його трудової функції.

09.12.2015 року за № 2980/03.01.02-17 виконавчим комітетом Сумської міської ради позивачу вручено попередження про зміну істотних умов праці починаючи з 10.02.2016 року з посиланням на вищевказані акти субєктів владних повноважень (а.с.13).

Вказаним попередженням повідомлено позивача, що його буде звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що й було зроблено, про що свідчить розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.02.2016 року № 58-к «Про звільнення ОСОБА_1В.» (а.с. 150).

Разом з тим, міським головою м. Суми ОСОБА_2 винесено розпорядження від 09.02.2016 року №61-к, яким самостійно скасовано вищевказане оскаржуване розпорядження через перебування ОСОБА_1 з 09.02.2016 року на лікарняному (а.с. 149).

Не погодившись із правомірністю вищевказаних дії та рішень, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки позивач фактично продовжує працювати на посаді директора департаменту у звязку із самостійним скасуванням міським головою свого розпорядження про звільнення позивача та не підтвердження наявності вимушеного прогулу .

Колегія суддів зазначає, що оскільки судове рішення щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, то згідно із положеннями ч.1 ст.195 КАС України воно не підлягає апеляційному перегляду.

Приймаючи рішення про задоволення частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність п. 1.2. ч. 1, п. 1.3. ч. 1, ч. 2 рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами), розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513 - к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3В.», в частині, що стосується зміни істотних умов праці, попередження про зміну істотних умов праці, затвердження посадової інструкції та здійснення заходів щодо звільнення позивача ОСОБА_1, розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року № 512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами), а також неправомірність дій Сумського міського голови ОСОБА_2 від 02.12.2015 року щодо затвердження ним посадової інструкції директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради та Виконавчого комітету Сумської міської ради щодо попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.7 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування, на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 20 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України Про місцеве самоврядування в Україні, цим та іншими законами України.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Порядок та підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені ст. 40 КЗпП України.

Так, відповідно до положення вказаної статті Кодексу закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 9) виключено; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, згідно ст. 31 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Як встановлено під час судового розгляду справи, позивач, приступивши до роботи на посаді директора департаменту, погодився працювати на цій посаді на умовах укладеного трудового договору з суттєвими умовами праці, що визначені Положенням про департамент.

Тобто, істотні умови праці позивачу при прийнятті його на роботу встановлено Сумською міською радою шляхом затвердження відповідного Положення про департамент, що відповідає виключним повноваженням місцевих рад, визначених п.5, п. 6 ч. 1 ст. 26, ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно до яких місцеві ради затверджують за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальну чисельність апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрати на їх утримання, а також утворюють за поданням сільського, селищного, міського голови інші виконавчі органи ради для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад та затверджують положення про ці органи.

На підставі викладеного, створюючи департамент, який входить до структури виконавчих органів Сумської міської ради в межах затвердженої нею штатів, саме місцева рада визначає відповідні завдання, функції та повноваження цього органу та його керівника, як штатної одиниці, що входить до структури такого виконавчого органу.

Таким чином, зміна їх в односторонньому порядку без належного дотримання процедури узгодження, чинним законодавством не допускається і роботодавець не вправі покладати та вимагати від робітника виконання нових трудових обов'язків.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що до зазначеного Положення про департамент Сумською міською радою внесено зміни, за якими всі повноваження позивача було виключено з Положення про департамент, тобто, вказаним рішенням позивача було позбавлено всіх істотних умов праці, на яких з ним укладався трудовий договір.

Також, розпорядженням міського голови від 02.12.2015 року були затверджені посадові інструкції директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, якими з 03.12.2015 року на позивача покладено нові трудові обов'язки (розділ 2 посадової інструкції) та введено нові кваліфікаційні вимоги до займаної ним посади (п. 1.7 посадової інструкції), порівняно з тими, які встановлювалися на момент прийняття його на роботу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно до посадової інструкції, затвердженої Сумським міським головою ОСОБА_2 від 02.12.2015 року, що вступила в дію з 03.12.2015 року, позивачу фактично змінено істотні умова праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні положень ст. 32 КЗпП України, законодавством допускається зміна робітнику істотних умов праці лише у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та за умови неможливості збереження колишніх істотних умов, і про проведення таких змін, роботодавець зобов'язаний повідомити робітника не пізніше ніж за два місяці.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України при розгляді трудових спорів, що викладена у постанові від 23.03.2016 року по справі №6-2748цс15 .

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року під зміною в організації виробництва і праці слід розуміти ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи чи організації, скорочення численності або штату працівників.

Посилання Сумської міської ради на те, що зміна в організації виробництва і праці відбулася на підставі прийнятого нею рішення № 38-МР від 02.12.2015 року колегія суддів вважає помилковими, оскільки його змістом не передбачалося проведення ліквідації, реорганізації чи перепрофілювання департаменту містобудування та земельних відносин, як і не передбачалося проведення скорочення чисельності та штату його працівників.

Таким чином, відповідачі під час розгляду справи не надали належних та допустимих доказів на підтвердження проведення змін в організації виробництва і праці департаменту містобудування та земельних відносин, а отже і не довели законність проведення змін істотних умов праці позивачу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в порушення вказаних норм матеріального права та без наявності належних повноважень, Сумський міський голова ОСОБА_2, змінив істотні умови праці позивачу шляхом затвердження вищевказаної посадової інструкції від 02.12.2015 року, які набрали чинності з 03.12.2015 року та розпорядження від 09.12.2015 року № 513-к.

Також, з матеріалів справи вбачається, що Сумським міським головою ОСОБА_2 в порушення ч.4 ст. 32 КЗпП України не було попереджено позивача про вказані зміни істотних умов праці за два місяці, що свідчить про протиправність дій міського голови по затвердженню вказаної посадової інструкції та про протиправність вказаного розпорядження.

В свою чергу, згідно до п. 6 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міський голова має право вносити на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що Сумський міський голова ОСОБА_2 самостійно визначив структуру та штат департаменту, як виконавчого органу міської ради, своїм розпорядженням від 04.12.2015 року № 512-к, замість того, щоб внести відповідну пропозицію на розгляд Сумської міської ради, як цього вимагають норми вищезазначеного Закону.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що оскаржуване розпорядження прийняте за межами повноважень міського голови, визначених п.6 ч.4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в звязку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, що про зміну істотних умов праці позивача повідомив Виконавчий комітет Сумської міської ради, направивши йому лист-попередження № 2980/03.01.02-17 від 09.12.2015 року, чим вийшов за межі своїх повноважень, визначених ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки питання призначення та звільнення з посади позивача, як керівника відповідного виконавчого органу ради, віднесено до повноважень міського голови, які визначені п. 10 ч. 4 ст. 42 наведеного Закону, а отже, попередження про звільнення позивача з посади має право вносити виключно міський голова, а не Виконавчий комітет міської ради.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що лист-попередження №2980/03.01.02-17 від 09.12.2015 року був підписаний міським головою м.Суми ОСОБА_2, а тому вважається належним доказом повідомлення позивача про зміну умов організації праці, колегія суддів вважає помилковими, оскільки вказане попередження складене на бланку та містить гербову печатку саме Виконавчого комітету Сумської міської ради.

Згідно з положеннями ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб'єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності власних дій, що є предметом оскарження позивача, оскаржувані рішення прийняті з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вищевказаної частини заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо законності та обґрунтованості п. 1.2. ч. 1, п. 1.3. ч. 1, ч. 2 рішення Сумської міської ради від 02.12.2015 року № 38-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 29.01.2014 року № 3013-МР «Про Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» (зі змінами), розпорядження міського голови м. Суми ОСОБА_2 від 09.12.2015 року № 513 - к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3В.», в частині, що стосується зміни істотних умов праці, попередження про зміну істотних умов праці, затвердження посадової інструкції та здійснення заходів щодо звільнення позивача ОСОБА_1, розпорядження міського голови м. Суми від 04.12.2015 року № 512-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 23.03.2015 року № 118-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради» (зі змінами), а також дій Сумського міського голови ОСОБА_2 від 02.12.2015 року щодо затвердження ним посадової інструкції директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради та Виконавчого комітету Сумської міської ради щодо попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

Посилання заявника апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права в частині розгляду справи з порушенням вимог територіальної підсудності, колегія суддів вважає помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 КАС України визначено, що адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем перебуванням фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Вищевказаним Законом закріплено також право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Також, згідно ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України).

Як зазначив під час апеляційного розгляду справи представник позивача, звернення ОСОБА_1 до Сумського районного суду Сумської області з адміністративним позовом в даній справі обумовлено тим, що на момент його подачі та під час розгляду справи по суті, він постійно проживав зі своєю сім'єю за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Вільшанка, вул. Шевченка, 36.

Дана обставина підтверджується наданою під час апеляційного розгляду справи копією довідки Виконавчого комітету Великочернеччинської сільської ради Сумського району сумської області від 16.05.2016 року №452, в якій вказано: «ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно перебував в с.Вільшанка в буд.36 з 25.04.2015 року і по сьогоднішній день».

Доказів, які б спростовували вищевказані обставини відповідачами надано не було та матеріали справи не містять.

Враховуючи наведені положення закону, беручи до уваги встановлене законом право позивача на вільний вибір місця проживання та підтвердження останнім факту перебування на момент звернення до суду із даним позовом в с.Вільшанка Сумського району Сумської області, що територіально підсудно Сумському районному суду Сумської області, колегія суддів дійшла висновку, що дана справа була розглянута судом першої інстанції без порушення вимог територіальної підсудності.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення позивачем встановленого ч. 3 ст. 99 КАС України місячного строку звернення до суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України, держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду унормовані ст. 99 КАС України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 вищенаведеної статті Кодексу, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для вирішення питання про наявність або відсутність пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р., зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, із даним адміністративним позовом позивач звернувся 19.02.2016 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги дату прийняття оскаржуваних позивачем рішень та дій субєктів владних повноважень, а також дату звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на момент винесення зазначених оскаржуваних актів, ОСОБА_1 не знав та не міг знати, що вони будуть безумовною підставою у майбутньому для проведення його подальшого звільнення з роботи і, як наслідок, порушення його трудових прав. Звільнення позивача з роботи відбулося лише 09.02.2016 року розпорядженням міського голови № 58-к, з мотивів істотної зміни умов його праці на підставі вищезазначених оскаржуваних актів. В свою чергу, міським головою м. Суми ОСОБА_2 винесено розпорядження від 09.02.2016 року № 61-к, яким самостійно вищевказане оскаржуване розпорядження через перебування ОСОБА_1 з 09.02.2016 року на лікарняному. Тобто, на даний час позивач фактично продовжує працювати на посаді директора департаменту у звязку із самостійним скасуванням міським головою свого розпорядження про звільнення позивача. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин встановленого ч.3 ст.99 КАС України місячного строку звернення до суду, колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивача не було звільнено з роботи, та як наслідок, не було надано копії наказу про звільнення або трудової книжки.

З приводу посилання заявника апеляційної скарги на розгляд справ судом першої інстанції за відсутності уповноваженого представника Сумської міської ради, колегія суддів зазначає, що вони не впливають на правомірність прийнятої постанови суду та висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 16.03.2016 робу приймали участь уповноважені представники Виконавчого комітету Сумської міської ради ОСОБА_4 та Сумського міського голови ОСОБА_2 ОСОБА_5, які були повідомлені про призначене на 17.03.2016 року судове засідання. Сумська міська рада про розгляд справи повідомлялась телефонограмою. Також, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії довіреності від 24.11.2015 року №2806/03.01.02-17, уповноваженою особою на представництво інтересів Сумської міської ради є ОСОБА_4

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу неправомірного допуску до участі у справі в якості представника Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради особи, яка не мала належних повноважень для здійснення такого представництва, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 2-3 ст. 56 КАС України визначено, що представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 48 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність. Представники беруть участь в адміністративному процесі на основі договору або закону.

Документи, що підтверджують повноваження представників закріплені ст. 58 КАС України.

Згідно із ч. 1 та ч. 3 вищенаведеної статті Кодексу визначено, що повноваження представників, які беруть участь в адміністративному процесі на основі договору, на здійснення представництва в суді повинні бути підтверджені довіреністю. Оригінали довіреностей або засвідчені підписом судді копії з них приєднуються судом до справи.

Довіреності від імені органу, підприємства, установи, організації видаються за підписом керівника або іншої уповноваженої на те законом, положенням, статутом особи і засвідчуються печаткою цього органу, підприємства, установи, організації (за наявності).

Як вбачається з матеріалів справи, представником Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, який приймав участь у розгляді справи, була ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності від 05.01.2016 року №4/06.01.-20.

Підстави припинення представництва за довіреністю визначені ст. 248 ЦК України, згідно ч.1 якої встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Колегія суддів зазначає, що оскільки заявником апеляційної скарги не надано, а матеріали справи не містять доказів існування встановлених законом підстав, які б припиняли дію довіреності від 05.01.2016 року №4/06.01.-20, то розгляд справи був проведений за участю належного представника Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі, будучи субєктами владних повноважень, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довели законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень та дій, що оскаржуються позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016 р. по справі №587/300/16-а відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Сумського районного суду Сумської області від 17.03.2016р. по справі №587/300/16-а за позовом ОСОБА_1 до Сумського міського голови ОСОБА_2, Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, Сумської міської ради, виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання протиправними і скасування актів органів владних повноважень, визнання протиправними дій, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9

Повний текст ухвали виготовлений 30.05.2016 р.