Справа № П/800/362/15
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2016-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Верховного Суду України Гриціва М.І., Коротких О.А. стосовно постанови Верховного Суду України у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України (далі - ВРУ), треті особи: ОСОБА_2, Генеральний прокурор України, про визнання дій неправомірними, визнання незаконною і скасування Постанови ВРУ від 17 вересня 2015 року № 706-VІІІ «Про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності, затримання та арешт народного депутата України ОСОБА_1.» (далі - Постанова № 706-VІІІ) за заявою представника ВРУ Лаптієва А.М. про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Представник ВРУ Лаптієв А.М. звернувся із заявою про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року з підстави, установленої пунктом 4 частини першої статті 237 КАС. Заявник вважає, що при вирішенні справи Вищий адміністративний суд України порушив положення статей 6, 55, 62, 75, 81, 89, 91 Конституції України, статей
171-1 КАС, статей 1, 6, 480-483 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), статей 20, 35, 48, 49, 50, 218-221 Закону
№ 1861-VI).
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України прийняла постанову від 10 травня 2016 року (далі - Постанова), якою у задоволенні заяви представника ВРУ - Лаптієва Аркадія Миколайовича відмовила.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів послалася на те, що під час вирішення питання про надання згоди на притягнення народного депутата України ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, затримання та арешт ВРУ порушила Закон № 1861-VI.
Вважаємо помилковим рішення у справі, а тому висловлюємо окрему думку.
Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
На нашу думку, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За частиною третьою цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) <…>; 5) розсудливо <…>; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
За частиною першою статті 1711 КАС правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради юстиції, а також рішень, дій чи бездіяльність Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, які оскаржується до Вищого адміністративного суду України (частина друга статті 1711 КАС).
При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин. У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується з'ясуванням правової природи акта, дій чи бездіяльності ВРУ як суб'єкта владних повноважень, а також правового статусу останнього у цих правовідносинах.
Віднесення вирішення спорів у правовідносинах, що виникають у зв'язку зі здійсненням ВРУ своїх повноважень, до юрисдикції адміністративних судів, зокрема до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції обумовлено, передусім, правовим статусом цього органу державної влади.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002, положення статті 75 Конституції України у взаємозв'язку з положеннями статей 5, 76, 85 Конституції України треба розуміти так, що ВРУ як орган державної влади є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України.
ВРУ за своєю природою є представницьким органом державної влади і здійснює законодавчу владу. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Повноваження ВРУ реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях ВРУ під час її сесій.
У Рішенні від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012 Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив, що юридичні форми реалізації повноважень ВРУ мають важливе значення для держави та суспільства, стосуються прав і свобод громадян, формування і функціонування суддівського корпусу.
В аспекті наведеного положення статті 1711 КАС слід розуміти так, що до підсудності Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції віднесено лише ті спори щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, що виникають у правовідносинах, у яких ВРУ реалізовує свої владні повноваження саме як орган законодавчої влади (крім законотворчої діяльності і випадків, коли акти ВРУ підлягають перевірці на відповідність Конституції України (конституційність) Конституційним Судом України) або виконує функції, які за своїм змістом є юридичною формою реалізації нею повноважень, обумовлених її правовим (конституційним) статусом.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, про які згадано вище, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС, а саме на справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; <…> (пункти 1-4 зазначеної частини).
З наведеного випливає, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Постанова ВРУ від 17 вересня 2015 року № 706-VІІІ була прийнята у зв'язку з внесенням подання Генерального прокурора України щодо надання згоди на притягнення народного депутата України ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності. Підставами внесення подання, як випливає з його змісту, стали фактичні дані, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення в діях фігуранта подання. Притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України вимагає дотримання низки особливостей, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України, обумовлених статусом народного депутата України та ознаками, які вирізняють останнього із загального правового поля, в якому перебувають інші громадяни України.

За статтею 80 Конституції України народним депутатам України гарантується депутатська недоторканність. Народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Народні депутати України не можуть без згоди ВРУ бути притягнені до кримінальної відповідальності, затримані чи арештовані.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України» народний депутат України є представником Українського народу у ВРУ і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 27 цього Закону народному депутату України гарантується депутатська недоторканність на весь строк здійснення депутатських повноважень. Народний депутат не може бути без згоди ВРУ притягнутий до кримінальної відповідальності, затриманий чи заарештований. Обшук, затримання народного депутата чи огляд особистих речей і багажу, транспорту, жилого чи службового приміщення народного депутата, а також порушення таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції та застосування інших заходів, що відповідно до закону обмежують права і свободи народного депутата, допускаються лише у разі, коли ВРУ надано згоду на притягнення його до кримінальної відповідальності, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Особливості порядку притягнення народного депутата до відповідальності визначаються Конституцією України, цим Законом та законом про Регламент ВРУ.

Особа, визнана народним депутатом України, користується як гарантією особистої недоторканності людини, так і додатковими гарантіями щодо притягнення до кримінальної відповідальності чи здійснення інших, визначених кримінальним процесуальним законодавством, дій. Депутатська недоторканність не означає абсолютну неможливість притягнення особи, яка має таких статус, до кримінальної відповідальності чи здійснення щодо неї окремих дій, а лише передбачає особливий порядок їх здійснення - виключно за згодою ВРУ та за наявності додаткових гарантій, які унеможливлюють незаконний вплив на депутата.

Кримінальне провадження щодо окремої категорії осіб, зокрема й народного депутата України, врегульовано статтями 480-482 КПК. За статтею 482 цього Кодексу притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України, його затримання або обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту не може бути здійснено без згоди ВРУ.

Згідно з частиною першою статті 7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права; 2) законність; <…>;

17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. Відповідно до частини шостої статті 9 цього Кодексу у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

У Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. Положення КПК регламентують діяльність органів влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права.

Перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ (пункт 4.3 мотивувальної частини).

Виходячи із наведеного конституційного та законодавчого регулювання порядку притягнення народного депутата України до кримінальної відповідальності, затримання чи арешт, законодавчо визначеного статусу ВРУ та особливостей її повноважень при надходженні подання Генерального прокурора України про надання згоди на притягнення народного депутата України до кримінальної відповідальності, затримання або обрання стосовно нього запобіжного заходу, пов'язаного з ізоляцією від суспільства (тримання під вартою чи домашній арешт), характеру (юридичного змісту) правовідносин, що зумовили прийняття оскарженої постанови ВРУ, та процесуального порядку, який належить застосувати з огляду на правову природу цих правовідносин, вважаємо, що ВРУ, коли розглядала питання про надання згоди на притягнення ОСОБА_1 як народного депутата України до кримінальної відповідальності та у формі оскарженої постанови надала згоду на це, реалізувала відведену їй функцію парламентського контролю за дотриманням гарантій народного депутата України у разі притягнення його до кримінальної відповідальності, затримання і обрання запобіжного заходу, особливість здійснення якої регламентована конституційними, регулятивними та кримінальними процесуальними нормами права, але при цьому не діяла як орган державної влади і не приймала владних управлінських рішень, які в розумінні положень статей 2, 6, 17 і 1711 КАС призводять до виникнення спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Вважаємо за необхідне наголосити також, що правовідносини, які виникають у зв'язку зі здійснення його учасниками певних дій, не можуть підпадати під юрисдикцію різних судових установ, які виконують функції, притаманні кожній з них.

Судді М.І. Гриців

О.А. Коротких