Справа № П/811/2709/14
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2016 рокусправа № П/811/2709/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: не зявився,

відповідача: не зявився,

третьої особи: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу фермерського господарства «Ніка»

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року

у справі № П/811/2709/14

за позовом фермерського господарства «Ніка»

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

третя особа ОСОБА_1

про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року фермерське господарство «Ніка» звернулося у Кіровоградський окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1, в якому просило, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати незаконним та скасувати наказ від 25 липня 2013 року №3 «Про підписання договорів оренди земельних ділянок».

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, фермерське господарство «Ніка» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

У письмових запереченнях Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області просить залишити апеляційну скаргу фермерського господарства «Ніка» без задоволення, постанову без змін.

Сторони, третя особа будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Головним управлінням Держземагенства в Кіровоградській області прийнято наказ від 25 липня 2013 року №3 «Про підписання договорів оренди земельних ділянок», відповідно до якого Головне управління уповноважило начальників управлінь та відділів Держземагенства у районах Кіровоградської області здійснювати підписання договорів оренди земельних ділянок на території відповідного району Кіровоградської області, які згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України передаються в оренду на підставі наказів Головного управління. Даний наказ є загальним, а підписанню кожного окремого договору оренди земельної ділянки передують окремі накази Головного управління.

Судом установлено, що з урахуванням вищезазначеного наказу Головне управління Держземагенства в Кіровоградській області видало наказ від 13 грудня 2013 року №КР:000/00000992 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», який стосується індивідуально визначеної земельної ділянки із зазначенням її кадастрового номеру, місцезнаходження і орендаря та містить в собі окреме положення щодо доручення управлінню Держземагенства у відповідному районі забезпечити державну реєстрацію права власності держави у Державному реєстрі речових прав та укласти договір оренди земельної ділянки з орендарем від імені Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положенням про Головне управління Держземагентства в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року №258 (чинного на момент прийняття оскаржуваного наказу), передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: координує роботу територіальних органів Держземагентства України нижчого рівня в межах області; передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

При цьому, пунктом 7 Положення про Головне управління Держземагентства в області визначено, що Головне управління здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через територіальні органи Держземагентства України нижчого рівня та контролює їх діяльність.

Згідно з пунктом 9 Положення про Головне управління Держземагентства в області, Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області є наказом організаційно-розпорядчого характеру, прийняття якого спрямоване на реалізацію відповідачем своїх повноважень щодо передачі відповідно до закону земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у користування в межах області.

Крім того, слід зауважити, що вже є така, що набрала законної сили постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №П/811/2831/14 предметом розгляду якої було визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області від 25 липня 2013 року №3 «Про підписання договорів оренди земельних ділянок», якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, суд першої інстанції вірно зазначив про таке.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, що позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розвязанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративне судочинство, спрямоване на захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій. При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до адміністративного суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, виходячи із наведених приписів, фермерське господарство «Ніка», звертаючись до суду із даним позовом, зобовязано довести, яким чином оспорюваний ним наказ порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Разом з тим, судом першої інстанції установлено, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач всупереч наведених вище вимог, не наводить в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, а лише стверджує про те, що оскаржуваний наказ, на його думку, суперечить вимогам законодавства та в майбутньому може створити йому перешкоди після проведення процедури розпаювання земельних ділянок для членів фермерського господарства, при укладенні довгострокового договору оренди на частину землі, що знаходиться в користування фермерського господарства для використання її в подальшому сільськогосподарському виробництві.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 25 листопада 1997 року №6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України», умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Отже, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто субєктивне право особи та її юридичний обовязок. Відтак, судовому захисту підлягає субєктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, а встановлювати, порушене це право чи ні, слід суду. Порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану субєктивних прав та обовязків особи, чого у фермерського господарства «Ніка» не відбулося.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ» від 6 березня 2008 року №2 визначено, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам. Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача. Якщо ж права, свободи та інтереси позивача не були порушені, суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Судом установлено, що порушення прав, свобод та інтересів позивача не відбулося.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ не порушує та не може порушувати в майбутньому визначений чинним законодавством порядок укладення договорів, оскільки рішення щодо укладання чи відмови укладання договорів оренди земельних ділянок приймається відповідно до Земельного кодексу України відповідним органом виконавчої влади Головним управлінням Держземагенства в Кіровоградській області.

Зі змісту наказу від 25 липня 2013 року №3 «Про підписання договорів оренди земельних ділянок» убачається, що відповідач з метою своєчасного здійснення повноважень делегував районним відділам та управлінь від свого імені здійснювати лише підписання договір оренди на підставі прийнятого рішення відповідним органом виконавчої влади Головним управлінням Держземагенства в Кіровоградській області.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог фермерського господарства «Ніка».

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фермерського господарства «Ніка» залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Ю.М. Дадим