Справа № 813/849/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року № 813/849/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , командира військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дмитренко В.П., звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач-1), командира військової частини НОМЕР_1 (далі командир в/ч НОМЕР_1 , відповідач-2), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 ,в якому, з урахуванням клопотання про виправлення описки від 29.03.2016 року та заяви про зміну предмету позову від 16.05.2016 року (вх.1233ел від 18.05.2016 року), просить:

- визнати протиправною бездіяльність командира в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі пункту «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 5.03.1992 №2232-ХІІ (із змінами і доповненнями) у зв`язку із закінченням строку контракту від 16.12.2011 р.;

- зобов`язати командира в/ч НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 16.12.2011 р.

В обґрунтування позовних вимог посилається на такі обставини. 16 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та начальником Навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, строком на три роки з 16 грудня 2011 року по 16 грудня 2014 року. Наказом начальника 93-го Мостиського прикордонного загону підполковника ОСОБА_2 від 16 грудня 2014 року №205-ос1 «По особовому складу» на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.2014р. №607/2014, затвердженого Законом від 22.07.2014р. №1595-VІІ, молодшому сержанту ОСОБА_1 продовжено термін військової служби за контрактом на період до оголошення демобілізації. Згідно статті 1 Указу Президента України «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» від 12.02.2015 року №328/2015 передбачено проведення у липні-вересні 2015 року звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації. З оголошенням Указом №328/2015 такої демобілізації, строк дії укладеного Контракту від 16.12.2011р. закінчився 12.06.2015р., однак у період з липня по вересень 2015 року позивач не був звільнений з військової служби, хоча він відслужив встановлені строки строкової військової служби, а на новий період з 01.10.2015р. наказом командира військової частини НОМЕР_2 даний контракт не було його продовжено. За таких обставин стверджує, що згідно ст.ст. 2 ч. 4, 26 ч. 6 п. 1, ч. 8 п. 3 Закону №3597-ІУ та пункту 12 Положення №1115/2009 з 01 жовтня 2015 року відсутні правові підстави для проходження ОСОБА_1 військової служби без чинного між ним і Державною прикордонною службою України Контракту. Вважає, що ОСОБА_1 підлягає звільненню з військової служби в запас з направленням для постановки на військовий облік у Самбірський ОМВК.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 02 червня 2016 року не з`явились. Представник позивача Дмитренко В.П. в судовому засіданні 20.05.2016 року позов підтримав та дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 02 червня 2016 року не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Будучи присутнім у судовому засіданні 20.05.2016 року позову не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, суть яких полягає у наступному. Відповідно до укладеного 16 грудня 2011 року Контракту молодший сержант ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.11 грудня 2014 року, із врахуванням оприлюднених на той час: Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ), Указу Президента України від 6 травня 2014 року № 454 (затвердженого Законом України від 6 травня 2014 року № 1240-VII), Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затвердженого Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII) та ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент продовження терміну контракту), де визначено у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону. Враховуючи викладене, молодший сержант ОСОБА_1 не являється військовослужбовцем строкової військової служби, а проходить військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» (затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ) на який посилається позивач, визначено категорію громадян України, які підлягають демобілізації, а саме: військовослужбовці, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента У країни від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію». Молодший сержант ОСОБА_1 до категорії громадян, які підлягали демобілізації, не підпадає. Окрім того, у відповідності до частини 8 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Таким чином, з моменту оголошення указом Президента України від№303/2014 «Про часткову мобілізацію» рішення про часткову мобілізацію, настав особливий період, в тому числі і особливий період функціонування Збройних Сил і інших військових формувань, а відтак і в розумінні статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав і особливий період в державі, який продовжується і до сьогодні, відтак підстав для звільнення позивача з військової служби немає. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Третя особа ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, свого відношення до позову не висловив.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

16.12.2011 року між ОСОБА_1 та начальником Навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки (а.с. 7).

Наказом начальника Навчального центру Державної прикордонної служби України (командира в/ч НОМЕР_3 ) від 21 червня 2012 року №129-ос ОСОБА_1 направлений для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 47-48).

З 28.02.2013 року ОСОБА_1 обіймає посаду молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії водій 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що підтверджується записом послужного списку ОСОБА_1 (а.с. 42).

23.09.2014 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » рапорт про звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 49).

19.11.2014 року на засіданні атестаційної комісії Мостиського прикордонного загону ОСОБА_1 дано роз`яснення, що у відповідності до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`термін військової служби за контрактом продовжено на період до оголошення демобілізації (а.с. 30-31).

Наказом начальника 93-го Мостиського прикордонного загону від 16 грудня 2014 року №205-ос1 «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України продовжено термін військової служби за контрактом на період до оголошення демобілізації молодшому сержанту ОСОБА_1 , з 16 грудня 2014 року (а.с. 8).

02.03.2015 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » рапорт про звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 50).

27.03.2015 року на засіданні атестаційної комісії Мостиського прикордонного загону ОСОБА_1 дано роз`яснення, що у відповідності до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» термін військової служби за контрактом продовжено на період до оголошення демобілізації (а.с. 32-33).

12.11.2015 року позивачем подано інформаційний запит командиру військової частини НОМЕР_1 про причини не проведення командуванням військової частини його звільнення з військової служби з направленням для постановки на військовий облік (а.с. 10).

Листом № 30/6360 від 19.11.2015 року за підписом начальника Мостиського прикордонного загону надано відповідь на інформаційний запит, яким ОСОБА_1 роз`яснено, що він проходить військову службу за контрактом, укладеним ним про проходження служби громадянами України в Державній прикордонній службі України, дія якого продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації на підставі частини 9 статті 23 України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 11).

Не погоджуючись з тим, що відповідачі не вирішили питання звільнення з військової служби в запас, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

При вирішення спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII(тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2232-XII).

Поняття військової служби міститься у статті2Закону №2232-XII, відповідно до частини першої якої військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертою статті2Закону №2232-XII передбачено види військової служби, відповідно до якої такими є:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 16.12.2011 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки з 16.12.2011 року по 16.12.2014 року.

Таким чином, ОСОБА_1 , уклавши контракт від 16.12.2011 року, приступив до проходження такого виду військової служби як військова служба за контрактом.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII (далі Указ № 1126-VII), оголошено проведення часткової мобілізації (далі мобілізація) на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Підставою видання цього Указу, як зазначено в його преамбулі, стало різке ускладнення внутрішньополітичної обстановки, втручання Російської Федерації у внутрішні справи України, зростання соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі.

Відповідно до пункту 4 Указу №303/2014 Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, наказано перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII):

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац четвертий статті 1 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.10.2012 р. № 5404-VI);

- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною першою статті 3 цього Закону визначено, що мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації. А згідно із частиною четвертою цієї ж статті зміст мобілізації становить:

переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду;

переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Визначення поняття «особливий період», окрім Закону № 3543-XII, міститься і у Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII).

Так, відповідно до абзацу одинадцятого статті 1 Закону № 1932-XII, особливий період це - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (у редакції Закону України від 25.12.2008 р. № 803-VI).

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні з 17.03.2014 року настав особливий період в розумінні абзацу п`ятого статті 1 Закону № 3543-XII та абзацу одинадцятого статті 1 Закону № 1932-XII.

У цей особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України спрямоване на забезпечення оборони держави і захисту її території від можливої агресії. Водночас, Збройні Сили України, інші військові формування, сили цивільного захисту переводяться на організацію і штати воєнного часу.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм законодавства, з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період, який відрізняється від періоду мирного часу, що впливає на функціонування Збройних Сил України та інших військових формувань, які переводяться на організацію воєнного часу.

Строки військової служби визначені статтею 23 Закону №2232-XII, відповідно до частини дев`ятої якої у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» №1275-VII від 20.05.2014).

На виконання вимог частини дев`ятої статті 23 Закону №2232-XII, відповідачем було видано наказ від 16.12.2014 року № 205-ос «По особовому складу» та продовжено ОСОБА_1 термін військової служби за контрактом на період до оголошення демобілізації, з 16.12.2014 року.

Таким чином, з 16.12.2014 року ОСОБА_1 продовжує проходити військову службу за контрактом, укладеним 16.12.2011 року, на строк - до оголошення демобілізації.

Визначення «демобілізація» міститься у статті 1 Закону № 3543-XII, відповідно до якої демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

12.06.2015 року Президентом України видано Указ «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» №328/2015, відповідно до пункту 1 якого постановлено проведення у липні-вересні 2015 року звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію».

Тобто, Указ Президента України від 12.06.2015 року №328/2015 поширювався виключно на військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію».

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 16.12.1011 року проходить військову службу за контрактом і не відноситься до кола військовослужбовців, на яких поширюється дія Указу Президента України від 12.06.2015 року №328/2015.

Вказаним Указом не було оголошено про демобілізацію в розумінні статті 1 Закону України № 3543-XII.

Тому твердження представника позивача про те, що з прийняттям Указу Президента України від 12.06.2015 року №328/2015 закінчувався строк дії контракту ОСОБА_1 , є безпідставними.

Згідно з поясненнями представника позивача Дмитренка В.П. в судовому засіданні 20.05.2016 року, особливий період він ототожнює з періодами проведення мобілізації у строки, визначені окремими відповідними указами Президента України.

Системний аналіз судом відповідних положень Законів № 3543-XII та № 1932-XII, викладений вище, свідчить про хибність такого розуміння особливого періоду і звуження його до розуміння лише одного з етапів. Особливий період починається з оголошення мобілізації та триває протягом мобілізації, воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Станом на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи судом, відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні статті 1 Закону України № 3543-XII, відтак відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 16.12.2011 року та продовженим наказом від 16.12.2014 року №205-ос на строк до оголошення демобілізації.

Встановленими судом фактичними обставинами спростовано доводи представника позивача про відсутність підстав перебування ОСОБА_1 на військовій служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 16.12.2011 року та наявністю підстав для його звільнення.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, відповідачі виконали такий обов`язок та довели правомірність своїх дій.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваним діям відповідачів, суд дійшов висновку, що вони були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і є правомірними, відтак, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом, тому відсутні підстави для вирішення витання щодо розподілу судових витрат згідно зі статтею 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :
У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.