Справа № 807/719/15
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року Справа № 876/2242/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Реєстратора Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Реєстратора Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», в якому просила (з урахуванням наступних змін) визнати неправомірним та скасувати запис про державну реєстрацію права користування приміщенням горища площею 98 мІ погоджені з товариством з обмеженою відповідальністю «Підзамок» та включені до договору найму, за власниками кв. 2В в буд. 18 по вул. Підгірній в м. Ужгороді Закарпатської області.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до Реєстратора Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасовано запис до Державного реєстру прав на квартиру № 2В в будинку № 18 по вул. Підгірна в м. Ужгороді Закарпатської області в частині «У користуванні квартири № 2В є приміщення … горища площею 98 мІ».

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржив адвокат ОСОБА_1 в інтересах третьої особи ОСОБА_2, який в поданій апеляційній скарзі просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, за яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд помилково встановивши, що позов заявлено до субєкта владних повноважень у звязку із здійсненням ним владних управлінських функцій відкрив провадження у справі. Проте приписами ст. 17 КАС України не віднесено до юрисдикції адміністративного суду спору щодо визнання неправомірним та скасування запису про державну реєстрацію.

Усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча були належним чином про нього повідомлені, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 грудня 2002 року на підставі рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області № 361 від 28.11.2002 року був укладений договір найму жилого приміщення в будинках місцевих рад між ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підзамок". Так, вказаним договором ОСОБА_5 передано в користування квартиру 2В в буд. 18 по вул. Підгірній в м. Ужгороді Закарпатської області. Відповідно до п. 7 акту здачі і приймання квартири, кімнати від 09.12.2002 року до вказаного договору найму в користування ОСОБА_5 було передано приміщення горища.

Згідно листа Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.08.2015 року № 1851/03-18 в червні 2003 року було проведено упорядкування нумерації квартир в будинку, в результаті чого квартирі АДРЕСА_1.

24 жовтня 2003 року, з посиланням на рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області № 361 від 28.11.2002 року, було укладено договір найму житлового приміщення по вул. Підгірній в м. Ужгороді Закарпатської області.

Згідно п. 7 акту здачі і приймання квартири ОСОБА_5 у користування передано горище площею 98 мІ.

Відповідно до свідоцтва про право власності № 275 від 05.11.2003 року, громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набуто у спільну сумісну власність квартиру 2В в буд. 18 по вул. Підгірній в м. Ужгороді Закарпатської області.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно № 6184414 у даних щодо опису об'єкта зазначено, що у користуванні квартири № 2в є приміщення підвалу площею 7.1 мІ та горища площею 98 мІ погоджені з ТОВ "Підзамок" та включені до договору найму.

Згідно із свідоцтвом право на спадщину за законом від 02.08.2005 року частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та яка складається з 2-х кімнат та у користуванні квартири № 2в є приміщення підвалу площею 7.1 м.кв. та горища площею 98 мІ отримала у спадок ОСОБА_6 (дружина ОСОБА_5Я.).

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст.65-1 ЖК УРСР наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним

Скориставшись правом, передбаченим статтею 65-1 ЖК УРСР громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було набуто у спільну сумісну власність квартиру 2В в буд. 18 по вул. Підгірній в м. Ужгороді Закарпатської області.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

В силу норми ч. 1 ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" Закону України " за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Відповідно до ч. 1 статті 781 Цивільного кодексу України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2005 року ОСОБА_5 помер 27.08.2004 року. Відтак, на момент державної реєстрації права власності на квартиру у грудні 2004 року за померлим ОСОБА_5 договір найму був припинений.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Крім того, в рішенні від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону Конституційний Суд України зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Питання реалізації права спільної сумісної власності регулюється, зокрема, статтею 369 Цивільного Кодексу України, а саме, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, власники квартир багатоквартирного будинку, набуваючи права власності на квартири, автоматично стають співвласниками допоміжних приміщень і приміщень загального користування багатоквартирного будинку.

Зважаючи на вищевикладене, горища житлових будинків відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають, тобто, на законодавчому рівні встановлено, що горища будинків відносяться до допоміжних приміщень і не підлягають окремо приватизації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для здійснення державної реєстрації права користування нежитловим приміщенням, а саме горищем за ОСОБА_5

Відносини пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції чинній на час проведення державної реєстрації) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції чинній на час проведення державної реєстрації) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції чинній на час проведення державної реєстрації) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) речові права на чуже нерухоме майно: а) право володіння; б) право користування (сервітут); в) право постійного користування земельною ділянкою; г) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); ґ) право забудови земельної ділянки (суперфіцій); д) право користування нерухомим майном строком більш як один рік. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом; 3) обмеження речових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державний реєстратор прав у межах своїх повноважень, зокрема здійснює державну реєстрацію прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обмежень, правочинів щодо нерухомого майна або відмовляє в такій реєстрації; встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на об'єкт нерухомого майна, наявності інших підстав для державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації.

Відповідно до ч.1 с. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у державній реєстрації права може бути відмовлено в разі, якщо: заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; нерухоме майно або більша за площею його частина перебуває в іншому реєстраційному (кадастровому) окрузі; із заявою про державну реєстрацію звернулася особа, яка відповідно до цього Закону не може бути суб'єктом права власності на даний об'єкт нерухомого майна або представником такого суб'єкта; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію права власності відповідно до правочину про відчуження нерухомого майна було подано після державної реєстрації обмежень, вчинених щодо цього майна; заявлене право власності або інше речове право вже зареєстроване.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор зобов'язаний ретельно перевірити документи, які подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень та встановити факт відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Оскільки, горище є допоміжним приміщенням, а власниками допоміжних приміщень є співвласники багатоквартирного будинку, яким квартири в цьому будинку належать на праві власності, суд приходить переконання, що державним реєстратором Комунального підприємства Ужгородської міської ради Закарпатської області "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" не було дотримано порядку проведення державної реєстрації прав та їх обмежень.

Відповідно до п. 1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року державна реєстрація права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ № 1141 від 26.10.2011 року державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідачем не доведено та матеріалами справи спростовано правомірність державної реєстрації права користування горищем. Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі, визнавши протиправним та скасувавши запис до Державного реєстру прав на квартиру № 2В в буд. № 18 по вул. Підгірна в м. Ужгороді в частині користування горищем площею 98 мІ.

Щодо покликання апелянта щодо непідсудності даної справи суду адміністративної юрисдикції та розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, колегія суддів такі відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно п.1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.1 Наказу Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, до 1 січня 2012 року державна реєстрація права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таким чином, позивач насамперед оскаржує рішення відповідача з приводу реалізації ним законодавчо визначених повноважень, що свідчить про наявність публічно-правового спору фізичної особи із субєктом владних повноважень, який відповідно до вимог ст.ст. 3, 17 КАС України слід розглядати і вирішувати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 807/719/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів, після направлення її копії особам, які беруть участь у справі. На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська