Справа № 824/79/16-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/79/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Спіжавка Г.Г.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

24 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 Ремуса Федоровича до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з відставкою та зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 12 квітня 1976 року по 25 грудня 2014 року позивач працював на посаді судді Глибоцького, а згодом Хотинського районних судів Чернівецької області.

03 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної ради України з заявою про звільнення з посади судді Хотинського районного суду Чернівецької області у відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

З матеріалів справи суд встановив, що засіданням Вищої ради юстиції №18 24 грудня 2013 року вирішено внести подання про звільнення судді Гергелижиу Ремуса Федоровича з посади у відставку.

Відповідно до постанови Верховної Ради України №59-VIII від 25 грудня 2014 року позивача звільнено з посади судді Хотинського районного суду Чернівецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

05 січня 2016 року позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області з заявою, в якій просив виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, що складає 219240 грн.

Листом від 20 січня 2016 року №01.04-154 територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області повідомило позивача про те, що проведення виплати йому вихідної допомоги не може бути здійснено, оскільки постанова Верховної Ради України про його звільнення у відставку прийнята після виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ.

Не погодившись з прийнятим рішенням позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", тому він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону Україну "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на день подання позивачем заяви про відставку).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку) встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: закінчення строку, на який його обрано чи призначено; досягнення суддею шістдесяти п'яти років; неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; порушення суддею вимог щодо несумісності; порушення суддею присяги; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; припинення його громадянства; визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 131 Конституції України в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Відповідно до ч.1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. При цьому, частиною 3 вказаної статті передбачено, що заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку) встановлено порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково.

Відповідно до ч. 2 цієї статті питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що несвоєчасний розгляд Верховною Радою України подання Вищої ради юстиції про звільнення з посади ОСОБА_3 Ремуса Федоровича у зв'язку з поданням заяви про відставку став підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та зниження рівня гарантій, гарантованих суддям Конституцією України.

Так, ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку) передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на вихідну допомогу у зв'язку з втратою чинності ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка гарантувала це право, адже позивача звільнено з посади судді у відставку лише 25 грудня 2014 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Конституційний Суд України в Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 установив, що особливий порядок фінансування суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності й спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами, зокрема Законом України "Про статус суддів", що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Отже, Конституційний Суд України сформував правову позицію, відповідно до якої гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Зазначене узгоджується з положеннями частини 3 статті 22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Окрім того, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103,109,131,135,136,137, підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.11.2013р. №10-рп/2013, аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (пункт 3.1 рішення).

Згідно з пунктом 3.2 вказаного вище рішення Конституційного Суду України за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Таким чином, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, та матеріалів справи, суд встановив, що право позивача на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою виникає одночасно з набуттям останнім права на відставку.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у справах "Pine Valley Developments Ltd. and Others v. Ireland" та "Fedorenko v. Ukraine" констатував, що право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймі "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", у контексті ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини це поняття охоплює як "існуюче майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має, принаймі, законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності".

Таким чином, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей, оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому особа мала всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем дотримано усіх вимог законодавства щодо реалізації свого права на звільнення на час його виникнення до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", тому позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону Україну "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на день подання позивачем заяви про відставку).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 31 травня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5