Справа № 822/3245/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" травня 2016 р. м. Київ К/800/2622/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного малого підприємства «Купава» до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, треті особи: Управління Укртрансінспекції у Хмельницькій області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю прокуратури Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, за касаційною скаргою Приватного малого підприємства «Купава» на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Приватне мале підприємство «Купава» (далі - Підприємство; перевізник) звернулося з позовом до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, у якому просило визнати протиправним та скасувати наказ № 406 від 8 липня 2014 року в частині анулювання ліцензії серії АЕ № 189309 від 27 лютого 2013 року (далі - спірний наказ).

В обґрунтування позову зазначало, що спірним наказом Підприємство незаконно позбавлено права провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом загального користування, оскільки останнє не порушувало відповідних Ліцензійних умов, а тому позивач просив про задоволення позову.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 22 грудня 2014 року постанову суду першої інстанції скасував, ухвалив нову постанову, якою у задоволенні позову відмовив.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що Підприємство здійснювало внутрішні перевезення пасажирів автобусами на підставі договору від 25 грудня 2012 року № 4 про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в м. Хмельницькому, укладеного з виконавчим комітетом Хмельницької міської ради та відповідної ліцензії від 27 лютого 2013 року Серії АЕ № 189309 з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом.

При цьому між позивачем та власниками транспортних засобів укладено 81 договір про спільну діяльність, на підставі яких забезпечувалось перевезення пасажирів на маршрутах загального користування в м. Хмельницькому.

27 червня 2014 року працівниками Управління Укртрансінспекції у Хмельницькій області проведено позапланову перевірку додержання ліцензіатом Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 27 червня 2014 року № 55/1, зі змісту якого випливає порушення позивачем Ліцензійних умов, зокрема, п. 2.3.4 - не забезпечення ліцензіатом проведення ТО-1 і ТО-2 автомобілів та достатнього кваліфікаційного рівня працівників, які здійснюють проведення перевірки технічного стану транспортних засобів; п.п. 2.5.1, 3.1.7 - відсутність у ліцензіата або оформлені неналежним чином медичні довідки щодо придатності водіїв до керування транспортними засобами; п. 2.3.13 - не укладення ліцензіатом трудових договорів з водіями транспортних засобів.

На підставі встановлених зазначеним актом порушень, 8 липня 2014 року Ліцензійною комісією Укртрансінспекції прийнято рішення про анулювання ліцензії серії АЕ № 189309 від 27 лютого 2013 року, про що видано відповідний наказ, що є предметом оскарження.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що факти порушень, викладені у зазначеному акті перевірки не відповідають дійсності, а тому спірний наказ про анулювання ліцензії позивача з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом, є протиправним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що підставою для анулювання ліцензії слугував акт, яким встановлено неможливість ліцензіата забезпечити виконання ліцензійних умов з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом, а тому виходячи з вимог Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Закону України «Про автомобільний транспорт» позивача правомірно позбавлено зазначеної ліцензії.

Проте до таких висновків суди обох інстанцій дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, спір сторін за своєю суттю зводиться до встановлення наявності чи відсутності фактів порушення позивачем Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом (далі - Ліцензійні умови), і як наслідок анулюванням ліцензії з надання цих послуг.

Так, Закон України «Про автомобільний транспорт» визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

За змістом статті 5 Закону України «Про автомобільний транспорт» основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й

ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту спрямовані на: забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб'єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності; забезпечення якісного та безпечного функціонування автомобільного транспорту тощо.

За змістом статті 34 цього Закону автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров'я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання медичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Автомобільні перевізники з кількістю транспортних засобів десять і більше зобов'язані організовувати підвищення кваліфікації керівників і спеціалістів автомобільного транспорту, діяльність яких пов'язана з наданням послуг автомобільного транспорту, у термін один раз на п'ять років, а з питань безпеки перевезень, охорони праці та пожежної безпеки - у термін один раз на три роки в порядку, який визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Обов'язок автомобільного перевізника самостійно забезпечувати перевезення визначений у частині 8 статтею 44 вказаного Закону.

Спірними питаннями у даній справі є наявність та/або відсутність факту порушення перевізником пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.5.1 та 3.1.7 Ліцензійних умов.

Так, згідно вимог пункту 2.3.1 Ліцензійних умов ліцензіати, які виконують роботи з надання послуг з перевезення зобов'язані надавати послуги з перевезення відповідно до Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.97 № 176 (далі - Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту), та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 № 363.

Забезпечувати контроль технічного та санітарного стану автотранспортних засобів, проведення медичного контролю стану здоров'я водіїв автотранспортних засобів із відповідною відміткою у дорожніх листах, якщо їх наявність передбачена законодавством України, а також їх належне ведення (пункт 2.3.3. Ліцензійних умов).

Забезпечувати проведення перевірки технічного та санітарного стану, технічного обслуговування і ремонту автотранспортних засобів відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт», Порядку перевірки технічного стану транспортних засобів автомобільними перевізниками, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 05.08.2008 № 974, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.09.2008 за № 794/15485, Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 30.03.98 № 102, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.04.98 за № 268/2708, інструкцій заводів - виробників автотранспортних засобів за допомогою осіб, відповідальних за технічний стан автотранспортних засобів (штатних працівників або відповідно до договору з суб'єктами господарювання), які мають відповідну кваліфікацію, вимоги до якої визначені у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 № 336, і у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, випуск № 69 «Автомобільний транспорт», затвердженому наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 14.02.2006 N 136 (пункт 2.3.4. Ліцензійних умов).

Забезпечувати оформлення трудових відносин з персоналом автомобільного транспорту відповідно до положень трудового законодавства (крім автомобільних самозайнятих перевізників); (пункт 2.3.13 Ліцензійних умов).

Крім того, згідно вимог пункту 2.5. та 2.5.1. Ліцензійних умов ліцензіати зобов'язані допускати до роботи з надання послуг з перевезень водіїв автотранспортних засобів, які мають необхідний рівень професійної кваліфікації, стаж роботи не менше одного року водієм автотранспортних засобів, підтверджений відповідно до підпункту 2.3.5 пункту 2.3 цього розділу, і на яких оформлено медичну довідку щодо придатності до керування автотранспортним засобом установленого зразка.

Також згідно з пунктом 3.1.7. цих Умов перевізник зобов'язаний здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду відповідно до Положення про медичний огляд кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства внутрішніх справ України від 31 січня 2013 року № 65/80, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2013 року за № 308/22840, з проведенням таких медичних оглядів у відведеному для цього приміщенні.

Наведені вище вимоги кореспондуються із вимогами Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту.

Так, згідно вимог пункту 35 цих Правил перевізник самостійно забезпечує у повному обсязі перевезення пасажирів відповідно до умов договору про організацію перевезень або дозволу, в тому числі резервними автобусами, на випадок виходу автобуса з ладу чи збільшення пасажиропотоку.

Пунктом 145 Вказаних правил визначено, що перевізник зобов'язаний: 1) забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; 2) вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху; 3) організувати проведення контролю технічного та санітарного стану автобусів чи легкових автомобілів перед початком роботи, крім автомобільного самозайнятого перевізника; 4) організувати проведення щозмінного передрейсового і післярейсового медичного огляду водіїв транспортних засобів, крім автомобільного самозайнятого перевізника; 5) видавати водіям та іншим працівникам передбачені законом документи; 6) мати документи для здійснення перевезень згідно із законодавством; 7) утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасну подачу для посадки пасажирів і відправлення; 8) здійснювати перевезення пасажирів з використанням сертифікованих транспортних засобів відповідного типу, на які оформлені документи згідно із законодавством; 9) організовувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат пасажирів, насамперед осіб з обмеженими фізичними можливостями, громадян похилого віку, вагітних жінок, пасажирів з дітьми дошкільного віку, у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу чи настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події.

Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки фактам наявності та/або відсутності порушень перевізником зазначених пунктів Ліцензійних умов з врахуванням наведених вище положень законодавства, та не дослідили питання дотримання позивачем цих вимог по кожному окремому транспортному засобу та водію.

На думку колегії суддів такі вимоги законодавства для перевізника як організація здійснення перевезення та контроль та наявністю обов'язкового медичного обстеження водіїв, їх кваліфікаційно-освітній рівень, технічний і санітарний стан транспортних засобів тощо, мають індивідуальну ознаку.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивач здійснював велику кількість перевезень, тобто із залученням значної кількості транспортних засобів та водіїв. Однак, вирішуючи дану справу, суди не дослідили питання дотримання перевізником вимог пунктів 2.3.4, 2.5.1 та 3.1.7 Ліцензійних умов у кожному окремому випадку перевезення.

Крім того, надаючи правову оцінку порушенню п. 2.3.13 Ліцензійних умов щодо наявності між перевізником та 81 водієм договору про спільну діяльність, судам слід було виходити з вимог статті 1130 Цивільного кодексу України, яка визначає що договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Разом з тим, пункт 2.3.13 цих Умов передбачає обов'язковість оформлення трудових відносин з персоналом автомобільного транспорту відповідно до положень трудового законодавства.

Таким чином, судам слід було виходити також з вимог Кодексу законів про працю України, який регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Посилання позивача на зазначені договори про спільну діяльність судам слід було оцінювати через призму статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка визначає умови укладення договорів щодо перевезення пасажирів між суб'єктами владних повноважень і господарювання, і якою не передбачено укладення договорів між перевізником та водієм.

Окрім цього, суди залишили поза увагою судові рішення, у тому числі, яке стосується позивача, зокрема Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року, яким встановлено правомірність укладення договорів про спільну діяльність між перевізником і власником транспортного засобу, що слід було оцінити в розрізі частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суди залишили поза увагою також заперечення позивача проти викладених в зазначеному акті перевірки фактів порушень, зокрема щодо підтвердження проходження ТО-1 і ТО-2, про що Підприємство надало відповідні документи, копії яких містять в матеріалах справи. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Враховуючи зазначене, без встановлення цих обставин справи, з урахуванням наведених положень законодавства, висновки щодо підстав анулювання ліцензії позивача і відповідної оцінки спірного наказу відповідача, є передчасними.

Таким чином, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Приватного малого підприємства «Купава» задовольнити частково, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало