Справа № 815/1323/16
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1323/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів Танцюри К.О., Єфіменко К.С., Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016. №41-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача у адміністративному позові зазначав, що оскаржене рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що позивач відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою у прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбувалась особисто із заявником.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що 27.02.2012р. позивач вже звертався до управління з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, мотивуючи своє звернення бажанням легалізації в Україні з метою продовження навчання та подальшого переїзду до Польщі та рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 03.04.2012р. №26 було відмовлено ОСОБА_1 у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.01.2015р. залишено без задоволення скаргу позивача. Представник відповідача зазначав, що 02.03.2015р. позивач повторно звернувся до управління з відповідною заявою, мотивуючи нововиявленими обставинами власних переслідувань те, що ОСОБА_1 на Батьківщині зазнавав переслідувань з боку державної влади Ірану за етнічною належністю до арабів та через віросповідання (сунітська течія ісламу), а також, члени його родини мали відношення до політичної організації «Демократичний арабський Ахваз», через що, на теперішній перереслідуються владою. Разом з тим, представником відповідача зазначено, що отримана під час другого звернення інформація є суперечливою, що ставить під сумнів її правдоподібність. Крім того, позивач наголошував, що в регіоні постійного проживання іноземця наразі відсутні будь-які збройні конфлікти, будь-які обґрунтовані або доведені загрози його життю, свободі або безпеці у разі добровільного повернення на Батьківщину відсутні

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ірану, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам (мусульманин) - суніт, має вищу освіту (диплом спеціаліста Одеської національної академії холоду НОМЕР_1 від 30.06.2011р.), перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

04.03.2005р. позивач виїхав з Ірану повітряним шляхом, авіарейс Тегеран-Київ, на підставі національного паспорту В7473948 та студентської візи до Київського національного університету ім.. Т.Г. Шевченка.

Судом встановлено, що позивач у 2012 році звертався за захистом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, однак наказом начальника Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.04.2012р. №26 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погоджуючись із вказаним наказом №26, позивач оскаржив його до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012р., яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р., ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного від 20.01.2015р. К/9991/58403/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р.-без змін (а.с.99-101).

Відповідно до зазначеної ухвали Вищого адміністративного суду судом було встановлено, що причиної виїзду ОСОБА_1 з Ірану було навчання в Україні та він відкрито заявив про намір легалізуватися в Україні та в подальшому переїхати до Польщі. При цьому, жодних фактів обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, жодних фактів погроз з боку влади або будь - яких організацій Ірану заявник при зверненні до міграційної служби та під час судового розгляду не зазначав.

02.03.2015р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.46-47). У зазначеній заяві позивач зазначав, що на Батьківщині зазнавав переслідувань з боку державної влади Ірану за етнічною належністю до арабів та через віросповідання (сунітська течія ісламу), а також, члени його родини мали відношення до політичної організації «Демократичний арабський Ахваз» та з 2010 по 2012 роки прймали участь у демонстраціях за права арабів- сунітів, через що перереслідуються владою.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 19.01.2016р. по справі №2015ОD0064 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 87-97).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.01.2016р. міграційною службою зроблено висновок про те, що заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, будь-які обґрунтовані або доведені загрози його життю, свободі або безпеці у разі добровільного повернення на батьківщину. Разом з тим, найближчі родичі іноземця не змінювали місце проживання та залишаються проживати у м.Ахваз. Соціально-політична ситуація в Ірані є стабільною, регіон постійного проживання Хузестан із центром у м.Ахваз є економічно розвиненим регіоном країни.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016р. №41-16 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с. 42)

Суд вважає, що рішення ДМС України від 17.02.2016р. №41-16 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено навчання на підготовчому відділенні Київського університету ім. Т.Г. Шевченко. Причиною неможливості повернення позивача на Батьківщину зазначено побоювання зазнати переслідування за ознаками приналежності до арабів та сунітської течії ісламу та те, що члени його сім'ї у період з 2010 по 2012 роки приймали участь в демонстраціях за права арабів-сунітів, після чого зазнають погроз та що вони відносяться до партії «Демократична вільна арабська партія Ахваза».

З протоколу співбесіди від 16.03.2015р. (а.с. 64-66) та від 10.09.2015р. (а.с. 76-78) вбачається, що ОСОБА_1 повідомляв, що не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 02.04.2012р. під час звернення позивача до Головного управління ДМС України в Одеській області у 2012 році, ОСОБА_1 зазначив причиною звернення з заявою про надання статусу біженця те, що позивач здобув освіту, але через відсутність офіційної легалізації не може працювати за фахом та не бажає повертатись до Ірану через те, що підтвердження диплому - це дуже дорого. Крім того, позивач зазначив, що взагалі бажає переїхати до Польщі і поступити до магістратури за цим же фахом та залишитись там жити та працювати.(а.с.113-117) Разом з тим, жодного посилання на те, що він приймав участь у мітингах до виїзду в Україну у 2003, 2004 та 2005 роках, про членство його родичів у демократичній партії, про що він наголошував під час співбесіди 10.09.2015р., позивач не зазначав.

Під час співбесіди проведеної 16.03.2015р. та 10.09.2015р. з ОСОБА_1, останнім не зазначено конкретних випадків переслідувань через відношення його до арабів та мусульманів-сунітів, а лише загальні припущення можливого переслідування. Так, на питання «Чи зазнавали Ви колись переслідувань на Батьківщині за ознаками громадянства, національністю або віросповідання? В чому виражались переслідування?» позивач відповів «Так, зазнавав переслідувань за національністю, я араб, а не перс та мусульманин-суніт. Зазначені переслідування відбувались з боку влади країни. В Ірані дуже сильні спецслужби, я навіть маю побоювання про те, що спецслужби країни дізнаються, що я звертався за захистом». Так, на запитання «Що станеться, якщо Ви зараз повернетесь на Батьківщину?» надана заявником відповідь «…можуть забрати прямо з аеропорту представники СЕПА, можуть переслідувати за національністю…».

Згідно заяви ОСОБА_1 від 02.03.2015р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що у період з 2010 по 2012 роки уся його родина приймала участь в демонстраціях за права арабів-сунітів, після чого сім'я зазнає постійні погрози та розправи. (а.с.46-47) Разом з тим, всупереч обставинам викладеним у заяві від 02.03.2015р., ОСОБА_1 під час співбесіди від 16.03.2015р. зазначив, що його родичі на території Ірану не переслідуються.

Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Ірану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні.

Таким чином, судова колегія приходить висновку, що позивач не навів жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016р. №41-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016. №41-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016. №41-16, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя С.О. Стефанов