Справа № 815/6872/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6872/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Піньковській О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

відповідачі:

Ліквідаційна комісія

Головного управління

Міністерства внутрішніх справ України

в Одеській області не зявився

Головне управління Національної поліції

в Одеській області не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про зобовязання визнати протиправним та скасувати наказ №1214 о/с від 04.11.2015р., зобовязання розглянути рапорт та призначити на рівнозначну посаду згідно заяви від 06.11.2015р., стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

зобовязати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з посади згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області розглянути рапорт, поданий полковником міліції ОСОБА_1 згідно п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» звільнити за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом на роботу до іншого відомства);

зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути подану полковником міліції ОСОБА_1 06.11.2015р. заяву згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та призначити на рівнозначну посаду до Головного управління Національної поліції в Одеській області;

вважати вимушеним, у звязку з виданням наказу №1214 о/с від 04.11.2015р. прогул позивача та зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області виплатити відповідне грошове утримання з моменту винесення відповідного судового рішення;

допустити негайне виконання рішення суду в частині позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його звільнено наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р., який, на думку позивача, є протиправним, оскільки прийнятий відповідачем без погодження з профспілковим комітетом, без врахування переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі в органах внутрішніх справ та без пропозиції щодо переведення на іншу роботу. Позивач зазначає, що фактично прохання про проходження ним служби у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області відповідач висловив у своєму листі № 1/661 від 17.09.2015р. до Міністерства внутрішніх справ України, на підставі якого видано наказ № 2011 о/с про відрядження позивача для подальшого проходження служби в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. Позивач звертає увагу, що має на утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей, а також виплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу, наголошуючи при цьому, що він працює в органах внутрішніх справ з лютого 2000 року, є кандидатом юридичних наук та не має діючих стягнень. Відтак, позивач вважає, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді із виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, в звязку з чим для захисту своїх прав звернувся до суду з даним позовом. При цьому, позивач звертає увагу, що ним 04.11.2015р. у звязку з виявленням бажання проходити службу в поліції на імя начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області подано рапорт, однак останній не було розглянуто та відповідь на нього відповідачем не надавалась. Також позивач робить акцент на тому, що 06.11.2015р. на імя на начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області подано заяву про прийняття на службу в поліції, яку відповідачем також не розглянуто. Крім того, на думку позивача, відповідачем порушено норми Конституції України, зокрема ст.ст. 8, 21, 43 Основного Закону. Позивач зауважує, що оскільки особисто начальником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області завізовано рапорт позивача від 16.09.2015р. на імя Міністра внутрішніх справ України про звільнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та відрядження до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області для подальшого проходження служби та відповідний лист-клопотання начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 17.09.2015р. на імя Міністра, в якому міститься прохання про переведення позивача з призначенням на конкретну посаду заступника начальника управління начальника відділу протидії хабарництву та організованим формам злочинності у сфері економіки, позивач не припускав можливості протиправної поведінки відповідачів у формі бездіяльності при розгляді поданих останнім заяв та рапортів, відтак вважає своє звільнення без подальшого працевлаштування таким, що прямо порушує приписи діючого законодавства.

Від Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надійшли заперечення на позовну заяву, письмові пояснення, в яких відповідач серед іншого зазначив, що на законодавчому рівні чітко встановлено процедуру звільнення співробітників, які проходили службу в органах внутрішніх справ, та завчасно попереджено про їх наступне звільнення через скорочення штатів у разі, якщо вони не будуть прийняті на службу до поліції впродовж трьох місяців з моменту опублікування Закону України Про Національну поліцію. При цьому зазначається, що ОСОБА_1 не було прийнято на службу до поліції та на момент прийняття наказу було відсутнє будь-яке погодження (пропозиція тощо) щодо прийняття позивача на службу до поліції. Відтак, на думку відповідача, позивача звільнено з займаної посади із дотриманням вимог законодавства. Поряд з цим, відповідач зазначає, що візування рапорту позивача у вересні 2015 року про не заперечення переходу ОСОБА_1 з ГУМВС в Запорізькій області нічого по суті не доказує та не спростовує, наголошуючи на відсутності належних доказів подання позивачем рапортів на адресу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. Відповідач також звертає увагу, що на адресу позивача надсилались листи з копіями наказів по особовому складу та пропонувалось останньому негайно прибути до УКЗ для отримання трудової книжки, військового квитка, витягу з наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, однак позивач до УКЗ не прибув, трудову книжку не отримав (а.с. 71-74; 106-107).

Від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшли письмові заперечення, в яких відповідач зазначив, що повноваження Головного управління Національної поліції в Одеській області стосовно прийому на службу є дискреційними повноваженнями і реалізуються останнім на власний розсуд за наявності такої необхідності. При цьому, відповідачем наголошується, що Головне управління Національної поліції в Одеській області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, відтак вимоги щодо призначення позивача на рівнозначну посаду в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, в порушення існуючої процедури, регламентованої Законом України «Про Національну поліцію», є необґрунтованими (а.с. 67-69).

Відповідачі явку представників до судового засідання не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно.

В матеріалах справи наявне клопотання (вх. № 11189/16 від 27.04.2016р.) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про розгляд справи без участі представників.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1620 о/с від 04.11.2015р. «По особовому складу» призначено полковника міліції ОСОБА_1 (М-105555), який прибув для подальшого проходження служби з ГУМВС України в Запорізькій області, на посаду заступника начальника управління-начальника відділу протидії хабарництву та організованим формам злочинності у сфері економіки управління протидії злочинності у сфері економіки Головного управління МВС України в Одеській області. Підставою прийняття вказаного наказу зазначено наказ МВС України № 2011 о/с від 25.09.2015р. (а.с. 165).

Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. звільнено полковника міліції ОСОБА_1 (М-105555), який прибув для подальшого проходження служби з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області з 06.11.2015р. у запас Збройних ОСОБА_1 за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). При цьому відповідач посилається на п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 86, 163).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 19 о/с від 11.02.2016р. «По особовому складу» внесено зміни до пункту наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. в частині звільнення полковника ОСОБА_1 (М-105555), замінивши слова «який прибув для подальшого проходження служби з Головного управління МВС України в Запорізькій області» словами «заступника начальника управління-начальника відділу протидії хабарництву та організованим формам злочинності у сфері економіки управління протидії злочинності у сфері економіки Головного управління МВС України в Одеській області» (а.с. 164).

Позивач не погоджується із звільненням, вважає наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. протиправним, в звязку з чим звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спірні відносини врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення № 114), Кодексом законів про працю України № 322-VIII від 10 грудня 1971 року.

При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин норми вищезгаданих нормативно-правових актів, суд виходить з того, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд зазначає, що 2 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, яким утворено Національну поліцію України - центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з посади згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про Національну поліцію працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про Національну поліцію перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 р. чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезаначені норми Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про національну поліцію та Положення № 114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобовязаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Водночас, судом встановлено, що відповідачем Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не обґрунтовано відсутності можливості подальшого використання позивача на службі, не враховано відсутності відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірено можливості реалізації його права на прийняття на службу до поліції.

Відповідно до п.9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про Національну поліцію з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Отже, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу вимог Закону.

Згідно п. 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Враховуючи, що перше опублікування відбулось 06.08.2015 р., п.9 набрав чинності з 07.08.2015 р.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваного наказу від 04.11.2015р. про звільнення позивача за пунктом 64 г (через скорочення штатів) останньому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського, в порушення вимог п.9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, та не вирішено питання про можливість реалізації права позивача на прийняття на службу до поліції, зокрема до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції передбачені ст. 49 Закону України «Про національну поліцію», відповідно до якої на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоровя на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобовязань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 зазначеного Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоровя зобовязані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 61 Закону України Про національну поліцію визначено обмеження, повязані зі службою в поліції.

Таким чином, на підставі наведеного, суд зазначає, що Законом України Про національну поліцію передбачено альтернативу вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

При цьому, суд вважає, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області має дотримуватись процедури звільнення, що встановлена Положенням № 114, яке не втратило сили та містить спеціальні норми, що регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 18 років 01 місяць 14 днів, у пільговому обчисленні 23 років 07 місяців 21 день.

Отже, позивач має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції та відповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація Головного Управління Національної поліції в Одеській області проведена 07.11.2015 р., номер запису: 0056462, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 р. «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1 та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2. Таким чином, постановлено ліквідувати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та утворити Головне Управління Національної поліції в Одеській області.

Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Під час розгляду цієї адміністративної справи судом враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з якою при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 р. по справі № 21-52а15, виходячи з нормативного тлумачення п.1 ч.1 ст.40, ч.ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Разом з тим, приписами пп. 9, 10, 11 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України "Про Національну поліцію".

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015р., відповідно тримісячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015р. Окрім того, суд враховує, що оскаржуваний наказ прийнято 04.11.2015 р., разом з тим відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не було надано можливість позивачу реалізувати своє право щодо призначення за його згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відтак, наказ про звільнення позивача було прийнято передчасно.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» № 3166-VI від 17.03.2011 р.

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Частинами 8, 9 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 р. відповідно до ч. 9 ст.5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), який визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пп. 4-6 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Порядку № 1074, порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Відтак, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Отже, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

З урахуванням наведеного, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Закон України «Про Національну поліцію» передбачає, що у разі виявлення працівником бажання проходити службу в поліції та за умови відповідності його кандидатури вимогам до поліцейських, впродовж трьох місяців із дня опублікування цього Закону, обов'язок керівника запропонувати посаду у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, що можуть бути рівнозначною, вищою або нижчою щодо посади, яку ця особа обіймала під час проходження служби в міліції.

Отже, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яку звільняють за скороченням штату, як це передбачено п. 64 «г» Положення 114.

Крім того, в цьому контексті суд звертає увагу на лист Вищого адміністративного суду України №753/11/13-10 від 26.05.2010 р. "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби", відповідно до якого звільнення з підстав, визначених підпунктами 1, 2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади у зв'язку з ліквідацією публічної установи, суди повинні, по-перше, перевірити наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права згідно з Конституцією України та чинним законодавством, по-друге, встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 КЗпП України.

Суд зазначає, що в даному випадку на місці ліквідованого ГУ МВС України в Одеській області та його структурних підрозділів утворено ГУ Національної поліції в Одеській області з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладені тотожні функції, що полягають у забезпеченні охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року № 2а-237а11, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14.

Представником відповідача надано до суду довідку за підписом начальника відділу УКЗ ГУНП в Одеській області, полковником поліції ОСОБА_3, в якій зазначено, що колишній співробітник ОВС ОСОБА_1 до 07.11.2015р. до управління кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з заявою про прийом на службу до Національної поліції України не звертався (а.с. 77).

Дослідивши вищезазначені докази, суд зазначає, що доводи про відсутність у позивача бажання проходити службу в органах поліції ґрунтуються лише на формальній констатації факту відсутності рапорту позивача про звільнення в зв'язку із переходом на службу в поліцію.

Твердження представника відповідача, що такий рапорт позивач мав подати до управління кадрового забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, не підтверджується жодною нормою Закону України «Про Національну поліцію». Зокрема, цим Законом не вказано в який спосіб працівники міліції мають виявити бажання проходити службу в поліції та до якого органу (міліції або поліції) повинні звертатися.

Що стосується факту подання позивачем заяви про бажання працювати в поліції, суд зазначає, що таке бажання позивачем викладено в рапорті, проте навіть не отримання відповідачами заяви не свідчить про відсутність такого бажання, оскільки за приписами Закону України «Про Національну поліцію» передбачається саме наявність бажання працівника проходити службу в поліції.

Позивач зазначив, що до часу звернення з цим позовом позивач звертався у письмовій формі до ГУНП України в Одеській області з приводу наявності бажання проходження служби в поліції у відповідності до рапорту від 06.11.2015 р.

В матеріалах справи наявна копія рапорту позивача від 04.11.2015р. про бажання працювати в лавах Національної поліції, тобто останній у встановлений термін виявив згоду на проходження служби в поліції (а.с. 170). Однак, із незалежних від позивача причин, його рапорт щодо проходження служби в поліції не надійшов до відповідального органу внутрішніх справ та не був розглянутий у встановленому порядку.

В судовому засіданні за клопотанням позивача та його представника допитано в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які проходили службу в органах внутрішніх справ та підтвердити факт подання позивачем рапорту від 04.11.2015р. до ГУМВС України в Одеській області, в якому останній висловив бажання проходити службу в поліції.

Так, ОСОБА_4 повідомив, що всіма співробітниками ГУМВС України в Одеській області було написано рапорти згідно п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» про звільнення за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом на роботу до іншого відомства), в тому числі полковником міліції ОСОБА_1. ОСОБА_4 зазначив, що працював з ОСОБА_1 в одному підрозділі, а 04.11.2015р. зустрівся з позивачем на другому поверсі у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська, 12. Також свідок зазначив, що позивачем було надано рапорт начальнику відділу кадрів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (прізвище - Зайченко).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 повідомив, що всі співробітники Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області масово писали рапорти. При цьому зазначив, що написання рапортів співробітниками органів внутрішніх справ здійснювалось на другому поверсі примішення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. Також ОСОБА_5 зазначив, що позивач надав рапорт безпосередньо начальнику відділу кадрів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (прізвище - Зайченко).

Таким чином, показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтверджується, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції та написав рапорт на звільнення у зв'язку з переведенням до іншого органу.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

За приписами ст.ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 08592268) з 10.11.2015 р. перебуває у стані припинення.

Суд бере до уваги, що ГУМВС України в Одеській області з 10.11.2015р., хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи ГУМВС України в Одеській області не внесено. Крім цього, суд враховує те, що саме на ГУМВС України в Одеській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача.

Так, в матеріалах справи є наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2011 о/с від 25.09.2015р. «По особовому складу» яким полковника міліції ОСОБА_1 (М-105555) звільнено за п. 45 «в» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за особистим проханням) з посади начальника управління протидії злочинності у сфері економіки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та наказано відрядити для подальшого проходження служби до Головного управління МВС України в Одеській області (а.с. 12). При цьому, підставою послугували: лист Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області № 3/1-5015 від 17.09.2015р., лист Головного управління МВС України в Одеській області № 1/661 від 17.09.2015р. та рапорт ОСОБА_1 від 16.09.2015р.

За таких обставин, оскільки відповідачем не було враховано переважного права позивача на працевлаштування у разі ліквідації організації, не з'ясовано можливість подальшого використання позивача на службі, зважаючи, що позивач не відмовлявся від проходження служби в поліції, наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. в частині звільнення ОСОБА_1 є передчасним та протиправним, в звязку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 24 Положення №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач в порядку п. 24 Положення №114 підлягає поновленню в органах внутрішніх справ Головного управління МВС України в Одеській області

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Позивач посилається на те, що відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ, він написав рапорт про прийняття до Національної поліції, який було подано до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Із аналізу пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» випливає, що передумовою видання наказу про призначення особи на посаду в поліцію є отримання від цієї особи згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

В ході офіційного з'ясування обставин судом встановлено, що до часу звернення з цим позовом позивач звертався у письмовій формі до відповідача з приводу наявності бажання проходження служби в поліції у відповідності до рапорту від 06.11.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в подальшому звертався з заявами від 07.12.2015 року на адресу ГУНП в Одеській області та Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області щодо надання копій наказу №1214о/с від 04.11.2015р., рапорту, поданого полковником міліції ОСОБА_1 згідно п.9 розділц ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ»про звільнення за пунктом 64»з» ( у звязку з переходом на роботу до іншого відомства) та заяви, поданої полковником міліції ОСОБА_1 06.11.2015р. до Головного управління Національної поліції в Одеській області про призначення на рівнозначну посаду (а.с.25-28), які направлені на адресу відповідачів 11.12.2015р., про свідчать наявні в матеріалах справи квитанції з описами вкладення.

Таким чином, показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, поясненнями позивача підтверджується, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції та написав рапорт на звільнення у зв'язку з переведенням до іншого органу.

Приймаючи до уваги встановлені під час судового розгляду обставини, виходячи з системного аналізу законодавства, суд вважає за необхідне зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області розглянути рапорт, поданий 04.11.2015р. полковником міліції ОСОБА_1 згідно п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» звільнити за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом на роботу до іншого відомства).

Щодо позовних вимог про зобовязання Головного управління Національної поліції в Одеській області розглянути подану полковником міліції ОСОБА_1 06.11.2015р. заяву згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та призначити на рівнозначну посаду до Головного управління Національної поліції в Одеській області, суд вважає зобов'язання в такому вигляді передчасним та зазначає, що положеннями ч.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті на службу до поліції на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Таким чином, з наведеного вбачається що, за ініціативою відповідної посадової особи Національної поліції позивачу може бути запропонована посада не тільки в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, а і в іншому органі (закладі, установі) поліції.

Крім того, суд зазначає, що призначення на посаду поліцейського здійснюється лише після перевірки комісією відповідно до п. 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (відповідності кандидатури вимогам Закону України «Про Національну поліцію»). Таким чином, саме перевірка відповідності кандидатури вимогам Закону України «Про Національну поліцію» для зайняття посади поліцейського є дискреційним правом комісії.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 рок, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Окрім того, суд враховує, що відповідно до п. 19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Таким чином, оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи відповідачі не виконали, суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.

Згідно ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов'язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до Національної поліції України у відповідності до пункту 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".

Що стосується вимог позивача вважати вимушеним, у звязку з виданням наказу №1214 о/с від 04.11.2015р. прогул ОСОБА_1 та зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області виплатити відповідне грошове утримання з моменту винесення відповідного судового рішення, суд зазначає наступне.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Крім того, відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абз.3 п.3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Судом встановлено, що згідно довідки про доходи № 83/124/24/01-2016, виданої ОСОБА_1, грошове забезпечення останнього за попередні перед останніми двома календарними місяцями: травень та червень 2015 року склав відповідно 9615,08 грн., відтак середньоденна заробітна плата позивача складає 253 грн.

Відповідно до п.24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 незаконно звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу протидії хабарництву та організованим формам злочинності у сфері економіки управління протидії злочинності у сфері економіки Головного управління МВС України в Одеській області, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015р. по 16.05.2016 р. у розмірі 33143,00 грн. (тридцять три тисячі сто сорок три гривні 00 коп.) з Головного управління МВС України в Одеській області.

Суд вважає, що рішення в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про зобовязання визнати протиправним та скасувати наказ №1214 о/с від 04.11.2015р., зобовязання розглянути рапорт та призначити на рівнозначну посаду згідно заяви від 06.11.2015р., стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1214 о/с від 04.11.2015р. в частині звільнення ОСОБА_1 з посади згідно п.п.10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Поновити полковника міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ Головного управління МВС України в Одеській області.

Зобов'язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області розглянути рапорт, поданий 04.11.2015р. полковником міліції ОСОБА_1 згідно п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» звільнити за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом на роботу до іншого відомства).

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до Національної поліції України у відповідності до пункту 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 відповідне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015р. по 16.05.2016 р. у розмірі 33143,00 грн. (тридцять три тисячі сто сорок три гривні 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.05.2016р.

Суддя: Г.П. Самойлюк