Справа № 813/8443/14
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Київ К/800/50710/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Амєліна С.Є.,

Головчук С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до В.о. прокурора Галицького району м. Львова Ковальчука Максима Валерійовича про визнання незаконними дій і зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року,

встановив:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до В.о. прокурора Галицького району м. Львова Ковальчука М.В. та просив визнати дії відповідача незаконною бездіяльністю; зобов'язати відповідача скласти протокол про адміністративне правопорушення за ст. 212-3 КУпАП стосовно начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_7, передати матеріали до суду для притягнення його до адміністративної відповідальності; вжити заходів прокурорського реагування до ДТГО «Львівська залізниця» щодо надання інформації, запитуваної в інформаційному запиті від 27 жовтня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на посаді начальника пасажирського потягу на ДТГО «Львівська залізниця». У жовтні 2014 року позивач звернувся до колишнього роботодавця з інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію стосовно їх трудових відносин. Отримавши відмову у наданні інформації, позивач направив до прокуратури Галицького району м. Львова скаргу на дії начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_7 та просив вжити відповідних заходів. Відповідачем всупереч статті 212-3, пункту 11 частини 1 статті 255 КУпАП та Закону України «Про прокуратуру» не складено протокол про адміністративне правопорушення стосовно начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця», а матеріали справи не передано до суду для притягнення останнього до відповідальності і не зобов'язано ДТГО «Львівська залізниця» надати запитувану раніше інформацію.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в.о. прокурора Галицького району м. Львова Ковальчука М.В. щодо не проведення перевірки фактів, викладених у скарзі ОСОБА_4 на дії ДТГО «Львівська залізниця» від 08 листопада 2014 року. Зобов'язано прокуратуру Галицького району м. Львова розглянути скаргу ОСОБА_4 від 08 листопада 2014 року на дії ДТГО «Львівська залізниця» і вжити заходів прокурорського реагування. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Скаргу мотивує тим, що відповідно до підпунктів 1, 3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року цей Закон набирає чинності з 15 липня 2015 року, після чого втрачає чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року. Тобто, суд першої інстанції застосував норми Закону, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 27 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ДТГО «Львівська залізниця» із інформаційним запитом у порядку визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив надати інформацію про дату отримання ним трудової книжки на руки при звільненні з ДТГО «Львівська залізниця» (ВЧД-1), завірений витяг з книги (журналу) обліку руху трудових книжок, а також видати довідку про суму та дату розрахунку при звільненні його з посади начальника пасажирського поїзда і надати копію документа, яким це підтверджується.

Листом начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_7 від 31 жовтня 2014 року № Л-7/2708 позивачу повідомлено, що статтею 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено розпорядників інформації для цілей цього закону. Згідно з цією нормою суб'єкти господарювання, яким є ДТГО «Львівська залізниця», які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, є розпорядниками інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. Відтак, у залізниці відсутні правові підстави надання інформації згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації».

08 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до прокурора Галицького району м. Львова із скаргою на протиправні дії ДТГО «Львівська залізниця» та просив скласти протокол про адміністративне правопорушення за статтею 212-3 КУпАП стосовно начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_7, передати матеріали до суду для притягнення останнього до відповідальності та зобов'язати ДТГО «Львівська залізниця» надати інформацію, запитувану в інформаційному запиті від 27 жовтня 2014 року.

Листом від 16 листопада 2014 року № 04/7-297-13 в.о. прокурора Галицького району м. Львова Ковальчук М.В., повідомив, що скарга позивача від 08 листопада 2014 року направлена начальнику ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_8 для організації перевірки та розгляду звернення щодо неналежного розгляду інформаційного запиту начальником пасажирської служби ОСОБА_7

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що прокуратурою Галицького району м. Львова при наданні відповіді ОСОБА_4 не дотримано вимог пункту 4.2 Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України № 9 гн від 28 грудня 2005 року, та не роз'яснено, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 212-3 КУпАП, вправі складати відповідні особи секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. У зв'язку з цим суд вийшов за межі позовних вимог, зобов'язав відповідача розглянути скаргу ОСОБА_4 від 08 листопада 2014 року на дії ДТГО «Львівська залізниця» і вжити заходів прокурорського реагування.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відповідно до частини 1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, який набрав законної сили з 25 жовтня 2014 року, прокуратура втратила функції з нагляду за додержанням і правильним застосуванням законів як органами влади та місцевого самоврядування, так і підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності тощо. Тобто, на момент подання позивачем до прокуратури Галицького району м. Львова звернення (08 листопада 2014 року) органи прокуратури були позбавлені права проводити перевірки в порядку нагляду за додержанням начальником пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» вимог законодавства про доступ до публічної інформації та звернення громадян, і складати протоколи про адміністративні правопорушення, зокрема за статтею 212-3 КУпАП. Судом першої інстанції не враховано положення частини 2 статті 19 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою, органам прокуратури заборонено підміняти органи відомчого управління та контролю і втручатись у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству. Складання адміністративних протоколів за статтею 212-3 КУпАП та скерування їх в суд не входить до компетенції органів прокуратури в рамках нового законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Місцевий суд безпідставно зазначив у судовому рішенні, як мав би діяти відповідач, чим неаргументовано вийшов за межі позовних вимог.

Згідно зі статтею 212-3 КУпАП порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації, - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п'яти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 255 КУпАП (у редакції, чинній на момент звернення позивача зі скаргою - 08 листопада 2014 року) наведено перелік осіб, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

Згідно з пунктом 11 частини 1 цієї статті таке право має прокурор, однак лише за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-4 - 172-9, 185-4, 185-8, 185-11 КУпАП.

Відповідно до пункту 8-1 частини 1 статті 255 КУпАП протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 212-3 КУпАП, вправі складати уповноважені особи секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представники Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.

У зв'язку з цим суди обох інстанцій правильно виходили з того, що прокурор не уповноважений складати протоколи про адміністративні правопорушення у випадках вчинення дій, передбачених статтею 212-3 КУпАП.

Стосовно позовних вимог про вжиття заходів прокурорського реагування, колегія суддів виходить з наступного.

Дійсно, у статті 12 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII містились положення, згідно з якими прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду. Прокурор здійснює нагляд за додержанням вимог законодавства щодо порядку розгляду скарг всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами. Прокурор проводить особистий прийом громадян. Прийняте прокурором рішення може бути оскаржено вищестоящому прокурору або до суду.

Також, із системного аналізу статті 20 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII слідує, що на органи прокуратури було покладено функції нагляду за додержанням і застосуванням законів як органами державної влади та місцевого самоврядування, так і підприємствами, установами і організаціями незалежно від форм власності.

14 жовтня 2014 року Верховною Радою України прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Згідно з пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Відповідно до пункту 1 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування, крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Пунктом 3 розділу XII Прикінцевих положень передбачено визнати таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України «Про прокуратуру» крім окремих його статей, які не стосуються спірних правовідносин.

Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року офіційно опублікований в газеті «Голос України» 25 жовтня 2014 року.

Отже, з 26 жовтня 2014 року набрав чинності пункт 1 розділу XIII Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, у зв'язку з чим органи прокуратури втратили право здійснювати нагляд за додержанням законів підприємствами, установами і організаціями незалежно від форм власності та здійснювати заходи прокурорського реагування, у тому числі шляхом ініціювання притягнення осіб до адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції безпідставно визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перевірки фактів, викладених у скарзі ОСОБА_4 на дії начальника пасажирської служби ДТГО «Львівська залізниця» від 08 листопада 2014 року, та зобов'язав прокуратуру Галицького району м. Львова розглянути скаргу і вжити заходів прокурорського реагування.

Апеляційний суд правильно не погодився з такими висновками суду першої інстанції та прийняв нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційним судом ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 грудня 2015 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до розгляду касаційної скарги, а тому судовий збір в розмірі 87,70 грн. підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (79052, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 87 (вісімдесят) грн. 70 коп.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Амєлін С.Є.

Головчук С.В.