Справа № 815/1176/16
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1176/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

-позивача- Сідікі ОСОБА_1 ОСОБА_2,

-представник відповідача ОСОБА_3О.(довіреність від 28.04.2016р. №55-18),

-перекладач-Хамдарт Непа Хабібрахман (сертифікат МГУ, виданий згідно Ліцензії №529295 від 05.08.2010р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 14.03.2016р. №49 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що оскаржений наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову йому у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки він виїхав з країни походження через побоювання за своє життя та здоровя та у нього наявні умови, зазначені п.1 та п.13 Закону Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Позивач зазначав що є громадянином ОСОБА_6, але у 2000 році змушений був покинути країну походження у звязку з переслідуванням зі сторони родичів дівчини, яка мала стати його дружиною та порушивши національні традиції відмовився від одруження і покинув країну походження.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що позивач неодноразово звертався за наданням захисту в Україні та 09.02.2016р. позивач втретє звернувся з заявою про надання міжнародного захисту та надав листа з погрозами, якого прислали батькові позивача, однак зазначений лист адресований іншій людині -ОСОБА_7 ОСОБА_8. Крім того, представник відповідача зазначала, що аналіз трьох звернень позивача з заявами про надання статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту містять у собі розбіжності. Представник відповідача зазначала, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, представник відповідача наголошувала, що не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи економічну розвиненість країни та відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів. Окрім цього, на Батьківщині у позивача залишились проживати: мати, батько та брат, яким нічого не погрожує та переслідувань не відбувається.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6, за віросповіданням мусульманин-суніт, за національністю таджик. Неодружений, проживає у цивільному шлюбі із громадянкою України ОСОБА_9, має 3 дітей: донька ОСОБА_9 ОСОБА_10 03.02.2013р.н., син ОСОБА_4 ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_12 ОСОБА_13 12 років.

В 19 років позивач переїхав жити до Російської Федерації, де працював близько 11 років, у 2010 повернувся на Батьківщину. Навесні 2010 року він вибув літаком авіарейсом Кабул(ОСОБА_6)-Дубаї(ОАЕ)-Москва (РФ). З Росії (м. Москва) до України (м.Київ) потрапив автомобілем, потім пішки, потім знову автомобілем. Спочатку прибув в м.Київ, з м.Київ до м.Одеса на автобусі.

27.07.2010р. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №147 про надання статусу біженця (а.с.170).ОСОБА_14 заяви позивача від 27.07.2010р. підставою для звернення з зазначеною заявою стало заручени з родичкою, небажання з нею одружуватися через вагітність дівчини Олени з Росії та напад братів дівчини-родички.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.08.2010р. №63 на підставі абз.6 ст.12 Закону України Про біженців було відмовлено ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с.187).

15.06.2015р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №137 про надання статусу біженця (а.с.125).

ОСОБА_14 від 26.06.2015р. причиною виїзду з країни постійного проживання та підставою звернення з вказаною заявою від 15.06.2015р. стало переслідування його братами дівчини, з якою був заручений.(а.с.132-136)

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.07.2015р. №125 на підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_15, на підставі ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, було відмовлено ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.165).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2015р. по справі №815/4175/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про наказу № 125 від 09.07.2015р., зобовязання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовлено у повному обсязі. Позивач вказане рішення не оскаржував.

Відповідно до зазначеної постанови по справі 815/4175/15 судом встановлено, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

09.02.2016р. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №33 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.49).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.03.2016р. №49 на підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_15, відповідно до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту було відмовлено ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.101).

Відповідно до зазначеного висновку від 14.03.2016р. міграційною службою було встановлено, що наданий ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 лист, на підтвердження обґрунтованості побоювання зазнати переслідування з боку родичів нареченої, написаний не від братів нареченої, а від командної частини безпеки північного району та адресований іншій особі, а саме ОСОБА_7 ОСОБА_8. Разом з тим, аналіз трьох звернень позивача містять низку вигаданих історій. Також, було зазначено що після проведення інтервю та анкетування не виявлено жодних ознак переслідування, а основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_6 є власне небажання до повернення та наявність родини на території України. Крім того, було зазначено що перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози життю особи, або інших критеріїв, які відповідають п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». (а.с.116-117).

Суд вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.03.2016р. №49 є таким що ґрунтується на вимогах діючого законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_14 з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_14 абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

ОСОБА_14 з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазначено те, що позивача переслідують брати нареченої, з якою він був заручений та які змушували з нею жити всупереч його бажанню, у звязку з чим в кінці 2009 року на початку 2010 року було здійснено напад на позивача.

На підтвердження обґрунтованості підстав для задоволення позовних вимог позивач посилається на лист попередження від 07.11.2015р. від братів нареченої (а.с.93)

Як вбачається з офіційного перекладу листа від 07.11.2015р. здійсненого Департаментом перекладів від «Асоціації Перекладачів та філологів» вказаний лист адресований не позивачу а ОСОБА_7 ОСОБА_8, складений не братами нареченої, а Командною частиною безпеки північного району, що спростовує посилання позивача на вказаний лист як на підтвердження існування погроз на його адресу.

З протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 від 14.03.2016р. вбачається, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна вигода. Так на питання «Як ви уявляєте захист, який надає міграційна служба?» позивач надав відповідь « може дадуть кімнату, квартиру, може тут в пункті поселять…» на питання «Чому ви не залишилися в Ірані?» надано відповідь «Мені не подобається Іран».

Разом з тим, відповідно до п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, положення п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та те, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 неодноразово звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема від 27.07.2010р. та 15.06.2015р. та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2015р. по справі 815/4175/15 встановлено відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 у повному обсязі.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_14 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 Рахман-відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20.05.2016р.

Суддя К.О. Танцюра

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 Рахман-відмовити.

20 травня 2016 року.