Справа № 826/8467/15
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Київ К/800/43113/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Калашнікової О.В.

Леонтович К.Г.

Сороки М.О.

розглянувши у попередньому розгляді адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року у справі №826/8467/15 за позовом ОСОБА_4 до Національного банку України про скасування постанови правління Національного банку України в частині, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Національного банку України, в якому просив: визнати протиправним п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 №696 в частині внесення змін до положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 20.06.2011 №197, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.07.2011 за №852/19590 (зі змінами) щодо збільшення періодичності проведення планових виїзних перевірок банків; скасувати п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 року №696.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зміни внесені підпунктом 1 пункту 2 постанови Правління НБУ №696 до Положення №197 щодо збільшення періодичності проведення планових виїзних перевірок банків, позивач вважає протиправними, оскільки такі зміни можуть негативно вплинути на виконання банками своїх зобов'язань перед вкладниками та сприяти відмиванню доходів отриманих у результаті злочинної чи іншої незаконної діяльності. Також позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини, яка має використовуватися судом як джерело права, згідно якої особа може звертатися за захистом своїх прав навіть, якщо обставини, що склалися, на пряму не порушують її права, але впливають на вибір поведінки та/або можуть призвести до того, що особа потрапить під дію цих обставин.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи на предмет повноти та всебічності дослідження їх судом та обґрунтованість застосування норм матеріального права до вирішення спірних правовідносин, вивчивши доводи касаційної скарги колегія суддів вважає їх не обґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню із наступних міркувань.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Правління Національного банку України 20.06.2011 №197, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 липня 2011 року за №852/19590, затверджене Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму(далі - Положення №197).

Правлінням Національного банку 31 жовтня 2014 року видана постанова за №696 "Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України", якою затверджені Зміни до Положення №197(далі - Постанова НБУ №696).

Підпунктом 1 пункту 2 Постанови НБУ №696 були внесені зміни до Положення про застосування Національним банком України санкцій за порушення законодавства з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 червня 2011 року №192, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за №836/19574:

"1) у розділі I: у пункті 1.3: в абзаці першому слова "діяльності банків та/або безвиїзного нагляду з питань фінансового моніторингу" замінити словами "банків з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу) (далі - перевірка)";

в абзацах третьому - п'ятому слово "перевірку" замінити словами "виїзну перевірку";

в абзацах третьому, п'ятому слово "перевірки" замінити словами "виїзної перевірки";

у пункті 1.8 слово "конфіденційності" замінити словами "обмеження доступу".

Підпункт 1 пункту 2 Постанови НБУ №696 від 31.10.2014 втратив чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №316.

Водночас, саме в підпункті 1 пункту 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджених Постановою НБУ №696 від 31.10.2014 у розділі II Положення №197 внесені зміни, які оскаржуються позивачем - "у пункті 2.1 слово "два" замінити словом "три".

Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про визнання протиправним і скасування п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 №696, позивач фактично оскаржує зміни, внесені до Положення №197 щодо періодичності проведення планових виїзних перевірок банків, тобто - підпункт 1 частини 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджені Постановою НБУ №696 від 31.10.2014,

Пунктом 1 Постанови №696 затверджені Зміни до Положення №197 (далі - Зміни).

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Змін у пункті 2.1 розділу II Положення №197 слово "два" замінено на слово "три".

Згідно із чинною редакцією пункту 2.1 розділу II Положення №197 планова виїзна перевірка банку (крім відокремлених підрозділів банків) з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу проводиться не рідше одного разу на три роки.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані положення постанови Правління НБУ не породжують безпосередньо для позивача прав чи обов'язків, що свідчить про безпідставність його позовних вимог.

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим, виходячи з такого.

Предметом спору є правомірність змін, внесених до Положення №197 щодо періодичності проведення планових виїзних перевірок банків, тобто - підпункт 1 частини 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджені Постановою НБУ №696 від 31.10.2014.

Судами вірно встановлено, що відповідно до підпункту 1 пункту 2 Змін у пункті 2.1 розділу II Положення №197 слово "два" замінено на слово "три".

Таким чином, згідно з чинним пунктом 2.1 розділу II Положення №197 планова виїзна перевірка банку (крім відокремлених підрозділів банків) з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу проводиться не рідше одного разу на три роки.

Згідно ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 №679-XIV(далі - Закон № 679-XIV) Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до п.30 ст. 7 Закон № 679-XIV до функцій НБУ віднесено зокрема здійснення державного регулювання та нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за небанківськими фінансовими установами-резидентами, які є платіжними організаціями та/або членами/учасниками платіжних систем у частині надання ними фінансової послуги щодо переказу коштів на підставі відповідних ліцензій, зокрема Національного банку України (крім операторів поштового зв'язку в частині здійснення ними переказу коштів).

Згідно ст. 36 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України під час здійснення нагляду за діяльністю банків проводить перевірку банків з питань дотримання ними вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та достатності заходів для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, та фінансуванню тероризму.

Частиною 1 стаття 14 Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму" встановлено, що державне регулювання і нагляд у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму щодо банків, платіжних організацій та членів платіжних систем, що є банківськими установами здійснюються Національним банком України.

Зазначене свідчить, що Національний банк України наділений повноваженнями самостійно встановлювати порядок здійснення ним нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за діяльністю відповідних суб'єктів первинного фінансового моніторингу, зокрема порядок проведення планових та позапланових перевірок, у тому числі безвиїзних.

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст.56 Закону № 679-XIV Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

З аналізу наведеного вбачається що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що за змістом положень пунктів 1.2, 1.3 розділу I і пунктів 2.2, 2.4, 2.8, 2.10 розділу II Положення №197 у Національного банку немає обмежень у праві включення до Плану перевірок тих банків, діяльність яких за результатами проведеного Національним банком України аналізу може свідчити про підвищені ризики їх використання з протиправною метою.

Так згідно пунктів 1.2, 1.3 розділу І Положення №197 перевірки з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу) проводяться з метою визначення достатності та відповідності заходів, що здійснюються банком, вимогам законодавства з питань фінансового моніторингу, а також рівня ризику використання послуг банку для легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму.

За змістом пункту 2.2 розділу II Положення №197 планові виїзні перевірки банку здійснюються відповідно до Плану, який затверджує Голова Національного банку України або заступник Голови Національного банку України, який згідно з його функціональними обов'язками здійснює загальне керівництво та контролює діяльність банківського нагляду.

У відповідності з п. 2.4 розділу II Положення №197 до Плану включаються виїзні перевірки: банків (крім відокремлених підрозділів банків), у яких спливає трирічний строк з дати останньої планової виїзної перевірки (або позапланової виїзної перевірки, якщо під час її проведення був охоплений весь перелік питань його діяльності у сфері фінансового моніторингу); банків (крім відокремлених підрозділів банків), якщо з дня отримання ними банківської ліцензії минуло більше ніж 12 місяців, а виїзна перевірка їх ще не проводилася; банків, перелік яких визначається за результатами проведеної Національним банком України оцінки ризиків легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму; банків, за результатами попередньої перевірки яких було встановлено здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (щодо використання послуг банку для легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму); банків, до яких чи власників істотної участі яких іноземними державами або міждержавними об'єднаннями чи міжнародними організаціями застосовано санкції; банків, щодо яких Національний банк України має інформацію, отриману від державних органів, що може свідчити про порушення ними вимог законодавства з питань фінансового моніторингу.

Згідно п. 2.8 розділу II Положення №197 Національний банк за наявності обґрунтованих підстав може прийняти рішення про проведення позапланової виїзної перевірки банку. Такими підставами є: результати безвиїзного нагляду з питань фінансового моніторингу; інформація інших підрозділів Національного банку, державних органів, органів нагляду іноземних держав про ознаки порушення вимог законодавства з питань фінансового моніторингу; результати узагальнення матеріалів виїзних перевірок окремих банків, що несуть взаємопов'язаний або системний зміст.

Пунктом 2.10 розділу II Положення №197 встановлено, що позапланова виїзна перевірка може здійснюватися з окремих питань діяльності банку або охоплювати весь перелік питань його діяльності у сфері фінансового моніторингу.

У відповідності до ст. 7-1 Закону № 679-XIV Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей.

З аналізу наведених положень колегія суддів дійшла думки про обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, що оскаржувані зміни, що внесені до Положення №197 щодо періодичності проведення планових виїзних перевірок банків були прийняті в межах наданих Національному банку України повноважень та спрямовані на підвищення ефективності та якості проведення Національним банком України перевірок банків з питань дотримання ними законодавства, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму. Крім того, оскаржувані зміни жодним чином не обмежують Національний банк України за наявності обґрунтованих постав прийняти рішення про проведення позапланової виїзної перевірки банку.

Разом із тим, колегія суддів вражає за необхідне зазначити, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що додатковою та самостійною підставою для відмови у задоволенні даного позову є те, що спірна постанова не породжує для позивача виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків, що в свою чергу свідчить про відсутність у нього права на її оскарження.

Колегія суддів дійшла думки, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, вірно встановили характер спірних правовідносин та обґрунтовано застосували норми матеріального права до їх вирішення.

Порушень норм процесуального закону, які б призвели до ухвалення незаконних рішень, не встановлено.

Доводи касаційної скарги зазначений висновок судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ст.224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236 - 239-1 КАС України.

Судді: