Справа № 826/4756/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Київ
25 травня 2016 року № 826/4756/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби
провизнання протиправними дій, скасування постанови від 02.03.2016 ВП №49883908,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, в якому просить:

- визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо закінчення ВП №49883908 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2015 у справі №826/17342/15;

- визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.03.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №49883908 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваною постановою безпідставно закінчено виконавче провадження ВП№49883908, оскільки правові підстави для цього, за твердженням позивача, у відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби були відсутні.

Відповідач у судове засідання 18.05.2016 явку свого представника не забезпечив, з огляду на що розгляд справи №826/4756/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №826/17342/15, виданого 28.12.2015 Окружним адміністративним судом міста Києва, про зобов`язання Міністра оборони України розглянути питання щодо внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №69Р від 21.07.2015 щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2016 (ВП №49883908), в якому стягувачем виступає ОСОБА_1 , а боржником Міністр оборони України.

У межах вказаного виконавчого провадження у зв`язку з фактичним та повним виконанням рішення суду головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 02.03.2016.

Вважаючи дії із закінчення даного виконавчого провадження та вказану постанову протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Приписами частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

При цьому, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

У свою чергу, питання, пов`язані із закінченням виконавчого провадження, врегульовані положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до пункту 8 частини першої якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, остання мотивована тим, що рішення суду виконано фактично та повністю, з огляду на що та керуючись пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження ВП№49883908 постановлено закінчити.

Так, у відповідності до наявних у матеріалах справи копій матеріалів вказаного виконавчого провадження, підставою для висновку про повне та фактичне виконання рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист від 28.12.2015 у справі №826/17342/15, слугували листи Міністерства оборони України від 22.01.2016 №455/20.1/10 та заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17.02.2016 №222/6/44.

Зі змісту листа Міністерства оборони України від 22.01.2016 №455/20.1/10 вбачається, що останнім розглянуто питання щодо внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 21.07.2015 №69Р щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу на підставі доповіді від 05.01.2016 №222/6/1 щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2015 у справі №826/17342/15. За результатами розгляду зазначеної доповіді прийнято позитивне рішення від 12.01.2016 про відсутність підстав для внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 21.07.2015 №69Р щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу.

У свою чергу, у відповідності до листа заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17.02.2016 №222/6/44, військовою частиною НОМЕР_1 на виконання постанови суду було розглянуто питання щодо внесення змін до наказу Міністра оборони України в частині надання ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу, внаслідок чого, з урахуванням тексту постанови, державної нагороди ОСОБА_1 , її заохочень за період служби, характеристики та правопорушень, які вона вчинила, встановлено відсутність підстав для внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 21.07.2015 №69Р.

Перевіряючи наявність підстав для закриття виконавчого провадження ВП№49883908 у зв`язку із виконанням рішення суду в адміністративній справі №826/17342/15 в повному обсязі згідно з виконавчим документом, колегія суддів наголошує на наступному.

Зі змісту постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2015 у справі №826/17342/15, на виконання якої видано виконавчий лист, з примусового виконання якого відкрито розглядуване виконавче провадження, вбачається, що, зобов`язуючи Міністра оборони України та військову частину НОМЕР_1 розглянути питання щодо внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №69Р від 21.07.2015 щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу, суд виходив з того, що «…вирішення питання щодо надання права носіння військової форми одягу при звільненні військовослужбовців здійснюється посадовою особою, яка здійснює звільнення, та під час прийняття такого рішення нею мають враховуватися всі обставини проходження служби особою, нагороди, відзнаки, заохочення та інші позитивні характеристики особи по службі у сукупності.

Таким чином, прийняттю рішення посадовою особою про надання права носіння військової форми одягу при звільненні військовослужбовців має передувати оцінка всіх наведених обставин у сукупності».

Судом під час розгляду адміністративної справи №826/17342/15 наголошено, що відповідачами «…не надано належної оцінки тому факту, що позивач має загальну вислугу років 22 роки 11 місяців, є заслуженим юристом України, неодноразово нагороджена відзнаками Міністерства оборони України, нагороджена заохочувальними відзнаками Головного управління розвідки Міністерства оборони України медалями, пам`ятною відзнакою Головного управління розвідки Міністерства оборони України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних посвідчень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 під час підготовки питання до звільнення позивача без надання права носіння військової форми одягу, невнесення права носіння позивачем військової форми одягу до змісту проекту наказу Міністра оборони України (по особовому складу) про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 , та Міністром оборони України під час видання наказу (по особовому складу) № 69Р від 21 липня 2015 року про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 без надання позивачу права носіння військової форми одягу, не надано належної оцінки позитивним характеристикам ОСОБА_1 під час проходження служби, наявністю великої кількості відзнак та нагород, почесного звання «Заслужений юрист України» та загальної вислуги років 22 роки 11 місяців, а тому оскаржувані дії відповідачів є протиправними».

Водночас, як вбачається зі змісту вказаної постанови, судом вказано, що «…за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження щодо надання права носіння військової форми одягу у разі звільнення є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу».

З огляду на викладене, Київським апеляційним адміністративним судом зроблено висновок про необхідність надання належної оцінки позитивним характеристикам ОСОБА_1 під час проходження служби, наявності великої кількості відзнак та нагород, почесного звання «Заслужений юрист України» та загальної вислуги років 22 роки 11 місяців під час вирішення питання про надання ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу при звільненні, з одночасним зазначенням того, що вирішення даного питання відноситься до дискреційних повноважень, а тому судом зобов`язано виключно розглянути питання про щодо внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №69Р від 21.07.2015 щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу без остаточного вирішення даного питання судом по суті.

Як було зазначено вище, листами Міністерства оборони України від 22.01.2016 №455/20.1/10 та заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17.02.2016 №222/6/44 державного виконавця повідомлено про виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2015 у справі №826/17342/15, на виконання якої видано виконавчий лист від 28.12.2015, шляхом прийняття рішення про відсутність підстав для внесення змін до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 21.07.2015 №69Р щодо надання полковнику юстиції ОСОБА_1 права носіння військової форми одягу, у тому числі шляхом врахування державної нагороди ОСОБА_1 , її заохочень за період служби та характеристики, на необхідність чого наголошено у вказаній постанові Київського апеляційного адміністративного суду, що свідчить про виконання останньої.

Таким чином, суд дійшов до висновку про обґрунтованість висновків відповідача щодо повного та фактичного виконання судового рішення, на виконання якого відкрито виконавче провадження №49883908, відтак, законодавчо мотивовані підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Суддя Аблов Є.В.
Суддя Мазур А.С.