Справа № 826/17437/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2016 р. м. Київ К/800/51219/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про скасування наказу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ (далі - МВС) України, Головного управління МВС України в Луганській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 21 серпня 2014 року №926 в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення); поновити ОСОБА_4 на посаді старшого уповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області або іншій рівнозначній за обсягом функціональних обов'язків та повноважень посаді з 21 серпня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів внутрішніх справ є безпідставним та протиправними, оскільки вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу він не скоював. Також позивач вважає, що відповідачами було порушено порядок та процедуру проведення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 21 серпня 2014 року №926 в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу). Поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України в Луганській області з 21 серпня 2014 року. Стягнуто з Головного управління МВС України в Луганській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2014 року по день постановлення судового рішення в сумі 53 676,48 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України в Луганській області з 21 серпня 2014 року та стягнення Головного управління МВС України в Луганській області на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2014 року по день постановлення судового рішення у сумі 53 676,48 грн. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підполковник міліції ОСОБА_4 з 05 вересня 1995 року по 21 серпня 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно доручення Головного управління МВС України в Луганській області від 18 березня 2014 року № 365 «Про доручення тимчасового виконання обов'язків» у зв'язку зі службовою необхідністю з 19 березня 2014 року на ОСОБА_4 покладено тимчасове виконання службових обов'язків начальника Лисичанського міського відділу Головного управління МВС України у Луганській області.

У період з 26 липня 2014 року по серпень 2014 року позивач був відряджений до Сватівського РВ, що підтверджується посвідченням про відрядження № 0001885.

Наказом МВС України №926 від 21 серпня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Лисичанського МВ, Рубіжанського МВ, Сєвєродонецького МВ та УКР ГУ МВС України у Луганській області» за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення статті 65 Конституції України, частини 3 статті 3, частини 1 статті 5 Закону України «Про міліцію» та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, керуючись статтями 2, 5, 7, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут), підполковника міліції ОСОБА_4, старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ України за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Наказом МВС України від 21 серпня 2014 року №1642 о/с «По особовому складу» підполковника міліції ОСОБА_4, старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із постановленням на військовий облік) за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 24 вересня 2014 року № 295 о/с «По особовому складу» підполковника міліції ОСОБА_4, старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із постановленням на військовий облік) за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Вважаючи наказ МВС України №926 від 21 серпня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ МВС України №926 від 21 серпня 2014 року не містить посилань на обставини, з якими відповідач пов'язував звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ; в наказі не зазначено підставу його прийняття та дату звільнення позивача. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що службове розслідування перед звільненням позивача не проводилось, а твердження відповідача про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Скасовуючи частково постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наказ Головного управління МВС України у Луганській області від 24 вересня 2014 року № 295 о/с «По особовому складу», яким його звільнено з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 66 Положення, ОСОБА_4 не оскаржувався, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наказ МВС України №926 від 21 серпня 2014 року в частині звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки був прийнятий Міністром внутрішніх справ України за відсутності на це відповідних повноважень.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту, визначено, що службовою дисципліною є дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Дисциплінарного статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Дисциплінарного статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за порушення дисципліни, вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63 - 65 Положення.

Окремо пунктами 66 і 67 цього Положення передбачені підстави звільнення зі служби за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, та за вчинення злочину або адміністративного корупційного правопорушення.

Відповідно до пункту 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

За змістом наведених норм, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю межує з адміністративним або кримінальним правопорушенням і полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

При цьому, чинне законодавство України не містить нормативного визначення поняття «вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу», відтак, таке поняття є оціночним та пов'язане із невиконанням чи неналежним виконанням службових обов'язків, порушенням вимог чинного законодавства України, що в обов'язковому порядку повинно дискредитувати високе звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним.

Досліджуючи питання правомірності звільнення позивача, апеляційний суд мав з'ясувати характер оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень та його відповідність вимогам закону.

Так, зі спірного наказу вбачається, що позивача було звільнено з органів внутрішніх за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Як було встановлено судом першої інстанції, службове розслідування перед звільненням позивача не проводилось, а спірний наказ МВС України від 21 серпня 2014 року № 926 не містить жодних посилань на обставини, з якими відповідач пов'язував звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ, у зв'язку з чим він є протиправним та підлягає скасуванню.

Проте, проаналізувавши зміст постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд не перевірив правильності встановлених судом першої інстанції обставин та їх правової оцінки, дотримання судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні всіх позовних вимог та прийняв нову постанову без повного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовували позовні вимоги та заперечення на них.

Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд обмежився лише висновком, що наказ МВС України №926 від 21 серпня 2014 року в частині звільнення підлягає скасуванню, у зв'язку з тим, що був прийнятий Міністром внутрішніх справ України, який не мав права на звільнення ОСОБА_4, оскільки займана позивачем посада не передбачена Переліком №2, затвердженим наказом МВС України від 30 червня 2011 року N 378 «Про затвердження номенклатури посад щодо призначення, переміщення, звільнення осіб рядового і начальницького складу та працівників органів внутрішніх справ», яким визначено перелік посад керівного складу Міністерства внутрішніх справ України, на які працівники призначаються і звільняються наказами Міністра внутрішніх справ України.

Проте не можна беззаперечно погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки ним не враховано положення статті 13 Дисциплінарного статуту, за змістом якої Міністрові внутрішніх справ України належить право накладати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, на всіх осіб рядового і начальницького складу. Інші начальники накладають дисциплінарні стягнення в межах прав, наданих їм Міністром внутрішніх справ України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, аби у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Адміністративний суд, в силу положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний захищати порушені права та інтереси особи від порушень, допущених суб'єктами владних повноважень, в тому числі, шляхом виходу за межі позовних вимог, що передбачено частиною 2 статті 11 цього Кодексу.

Відтак, суди мають надавати оцінку всім доводам особи, які вказують на факт вчинення порушень суб'єктами владних повноважень, і в разі встановлення порушень - зобов'язаний захистити порушене право особи, незалежно від того яка заявлена позовна вимога.

Згідно статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Проте, в порушення наведених вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що позивачем не оскаржувався наказ Головного управління МВС України у Луганській області від 24 вересня 2014 року № 295 о/с «По особовому складу», яким його звільнено з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 66 Положення, не перевірив його законності.

Крім того, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині своєї постанови не навів висновків про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не встановлення в судовому процесі судом апеляційної інстанції зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало