Справа № П/811/231/16
Суддя: Г.М. Момонт
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2016 року Справа №П/811/231/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Момонт Г.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача-1: Військової частини польової пошти НОМЕР_1 ,

відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та визнання контракту припиненим,

за участю:

секретаря судового засідання Дмитрієвої А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників:

позивача Мкртичевої М.І.,

відповідача-1 не з`явився,

відповідача-2 Лелеки Л.І.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини польової пошти НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про:

- визнання бездіяльності військової частини польової пошти НОМЕР_1 , яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України, на підставі рапорту від 19.02.2016 р., згідно п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправною;

- зобов`язання військової частини польової пошти НОМЕР_1 звільнити з військової служби в запас Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- визнання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України від 03.03.2012 р., укладеного між Міністерством оборони України, в особі Командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припиненим.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03.03.2012 р. між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності з 04.03.2012 р. та діяв до 04.03.2015 р. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №55 від 12.03.2015 р. відповідно до ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивачу як військовослужбовцю військової служби за контрактом, у якого закінчився строк військової служби за контрактом продовжено військову службу понад встановлені строки.

Позивач зазначає, що 19.02.2016 р. звернувся до командира ІІ батареї з рапортом про звільнення на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії контракту та у зв`язку з закінченням особливого періоду у серпні 2015 року, однак станом на час звернення до суду рапорт не розглянуто, про прийняте рішення ОСОБА_1 не повідомлено.

На думку позивача, правові обмеження на звільнення з військової служби на час дії особливого періоду до нього не повинні застосовуватися, оскільки на час подання рапорту про звільнення від 19.02.2016 р. такий правовий режим як особливий період не діє. Свій висновок позивач мотивує тим, що особливий період в Україні діяв у різні проміжки часу проведення мобілізації, а саме: з 18.03.2014 р. по 01.05.2014 р., з 07.05.2014 р. по 20.06.2014 р., з 24.07.2014 р. по 06.09.2014 р. та з 20.01.2015 р. по 17.08.2015 р.

Представником відповідача-2 подано заперечення на позовну заяву відповідно до яких позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки єдиною умовою звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом у разі настання особливого періоду є рішення про оголошення демобілізації.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, представник відповідача-2 заперечив проти задоволення позову.

Натомість представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.84).

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача-2, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд,

ВСТАНОВИВ:
03 березня 2012 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності з 04 березня 2012 року (а.с.17-18).

Відповідно до п.3 зазначеного Контракту він є строковим та укладений на три роки (а.с.17, зі зворотного боку).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.03.2012 р. №45 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду такелажника третього такелажного взводу роти (такелажних робіт та забезпечення живучості) (а.с.20).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.03.2015 р. №55 солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 , такелажнику другого такалажного взводу роти (такелажних робіт та забезпечення живучості) відповідно до ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, а також на строк на строк необхідний для визначення придатності до проходження військової служби та прийняття рішення щодо укладення нового контракту (а.с.21).

Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 22.06.2015 р. №151-РС, доведеного командиру військової частини НОМЕР_2 телеграмою (а.с.24), солдата ОСОБА_1 , такелажника роти (такелажних робіт та забезпечення живучості) призначено до військової частини польова пошта НОМЕР_1 такелажником такелажного взводу гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.06.2015 р. №133 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , такелажника другого такелажного взводу роти (такелажних робіт та забезпечення живучості) виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення (а.с.25).

19 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира ІІ батареї з рапортом про звільнення на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Питання, пов`язані з прийняттям, проходженням та звільненням військової служби регулюється, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ, Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1158/2008 (далі за текстом Положення).

Як визначено частиною1 ст.2 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

З огляду на зміст ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ч.1, 4 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.6 Положення початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З огляду на пп.«а» ч.6 ст.26 України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Так, частиною 2 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу 3 роки.

Разом з тим, частина 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Окрім того, з огляду на п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

З аналізу статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» судом встановлено, що особам з якими укладено контракти на строк визначений ч.2 зазначеної статті у разі настання особливого періоду, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації відповідно до ч.9 ст.23 зазначеного Закону. Натомість норма частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» поширюється на осіб із якими укладено контракт безпосередньо у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану.

Таким чином, абз.3 ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» стосується виключно контрактів укладених у період виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці; оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану і не поширюється на контракти дію яких продовжено відповідно до ч.9 ст.23 вказаного Закону.

Відповідно до абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з абз.5 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Згідно з абз.6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Абзацом 8 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.

Так, Законом України №1126-VII від 27.03.2014 р. затверджено Указ Президента України «Про часткову мобілізацію», у зв`язку з чим в Україні розпочався особливий період.

У судовому засіданні представник позивача підтвердила, що наказ від 12.03.2015 р. №55, яким позивачу продовжено військову службу понад встановлені строки прийнято відповідачем-2 в особливий період та пояснила, що зазначений наказ позивачем не оскаржувався.

Суд враховує, що оскільки строк військової служби ОСОБА_1 продовжено згідно з абз.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до оголошення демобілізації, то підстави дострокового припинення контрактів визначені в абз.3 ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, закінчення особливого періоду, на позивача не поширюються.

Викладене узгоджується з п.3 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідно до якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

З огляду на зазначені норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» суд вважає помилковою позицію представника позивача про неможливість прийняття відносно позивача рішення про демобілізацію, у зв`язку з тим, що він не був мобілізований.

Окрім того, суд вважає, що позивач безпідставно звужує тривалість особливого періоду до часу проведення мобілізації.

Суд враховує, що особливий період є винятковим періодом функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Перехід до такого функціонування здійснюється комплексом заходів, які проводяться в межах мобілізації. Таким чином, саме по собі закінчення часу мобілізації не свідчить про припинення особливого періоду, оскільки не змінює введеного під час мобілізації порядку функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Такі зміни проводяться в межах заходів передбачених демобілізацією.

Також у судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що не звільнення ОСОБА_1 з військової служби порушує норми ст.43 Конституції України та ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., якими заборонена примусова праця.

Так, частиною 3 статті 43 Конституції України заборонено використання примусової праці. Разом з тим, зазначеною нормою визначено, що не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Відповідно до ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р., ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Однак, пунктом b частини 3 статті 4 зазначеної Конвенції визначено, що для цілей цієї статті значення терміна «примусова чи обов`язкова праця» не поширюється на будь-яку службу військового характеру або у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби.

Отже, проходження ОСОБА_1 військової служби не може розцінюватися як примусова праця в розумінні ст.43 Конституції України та ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, суд зауважує, що продовження строку проходження позивачем військової служби в особливий період є законодавчо визначеним втручанням у права військовослужбовців, обумовленим необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності України, а тому є необхідним у демократичному суспільстві.

На підставі викладеного, зважаючи на те, що дія контракту, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжена до оголошення демобілізації, на час розгляду справи демобілізація не оголошена, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідного контракту припиненим та звільнення позивача з військової служби на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.86, 94, 159 163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови у повному обсязі.

Дата складення постанови у повному обсязі 20 травня 2016 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.М. Момонт