Справа № 815/7237/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7237/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

судді Самойлюк Г.П.,

судді Левчук О.А.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.;

позивача Луанзо Іссе-Бірінго Патрік Касерека

представника відповідача ОСОБА_1, за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Луанзо Іссе-Бірінго Патріка Касерека до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2015 року № 825-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобовязати ОСОБА_2 міграційну службу України прийняти рішення про визнання Луанзо Іссе-Бірінго Патріка Касерека біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином ОСОБА_3 республіки Конго, г. Бені, Северний Ківо. Позивач зазнав утиску зі сторони влади в звязку з відмовою в співпраці з представниками влади. Побоюючись за власне життя, позивач змушений був рятуватись втечею, та шукати захист в іншій країні.

В 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

25.11.2015 року рішенням № 825-15 ДМС України позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.12.2015 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 494 від 09.12.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення ДМС України є неправомірним і прийнятим без урахування всіх обставин справи.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві і просив задовольнити позовні вимоги (а.с.3-6).

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обґрунтування викладені в запереченнях на адміністративний позов (а.с.26-32).

Представник відповідача зазначив, що позивач в якості однієї з причин звернення за захистом в Україні вказав побоювання зазнати переслідування за власні політичні погляди. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встанови, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував ДМС Україні прийняти рішення про відмову Луанзо Іссе-Бірінго Патріка Касерека у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача зазначив, що рішення ДМС України від 25.11.2015 року № 815-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд,

ВСТАНОВИВ:

Луанзо Іссе-Бірінго Патріка Касерека ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ДР Конго, за національністю конголезець, за віросповіданням християнин, католик, неодружений.

01.01.2014 року позивач вибув з ДР Конго авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) Стамбул (Туреччина) Донецьк (Україна). ОСОБА_2 кордон України перетинав легально. 02.01.2014 року на підставі національного паспорту ОВ 0439841 та одноразової візи типу Д №Y 06373246. Після потрапляння на територію нашої країни позивач вступив до підготовчого відділення Донецького інституту ринку та соціальної політики, строк реєстрації на території України було продовжено до 13.01.2015 року на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні ТР № 073718. Навчання у ВНЗ позивач не закінчив через фінансові проблеми, через конфлікт на сході України іноземець виїхав до м. Одеси.

17.12.2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

25.11.2015 року ДМС України прийняло рішення № 815-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36).

Рішення ДМС України прийняте на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області. Висновок обґрунтовано тим, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 115-125).

23.12.2015 року позивач отримав повідомлення № 494 від 09.12.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Суд встановив, що позивач щодо причин виїзду з країни громадського походження зазначив наступне. По-перше, він виїхав з Батьківщини через політичні переслідування, зазначивши, що в 2011 2012 роках його затримали співробітники правоохоронних структур через проведення несанкціонованих мітингів у м. Бені. По-друге, позивач зазначив, що 13.11.2014 року його батька та ще понад 300 осіб було вбито у м. Бені під час нападу терористів, причому позивач вважає, що до вбивство його батька причетна державна влада країни через його опозиційну діяльність в політичній партії «UNC».

В матеріалах справи в якості доказу членства позивача в політичній партії міститься копія членського квитка № K/N/LKG/001/07-36 (а.с.109-110). Який не вважається міграційною службою оригінальним документом після проведення ґрунтованого аналізу. Так, інформація у вказаному членському квитку містить помилки, які не дозволяють вважати його аутентичним.

Оскільки, вказаний документ виданий позивачу 09.09.2012 року, але він стверджує, що вступив до вказаної політичної організації в 2011 році. Також, логотип партії на титульному аркуші квитка містить граматичну помилку (варіант напису на членському квитку «Union pour la nation congolais», правильний варіант, згідно офіційного веб-сайту http:/vital-kamerhe.com/archives/programme.html- «Union pour la nation congolaise»). В зазначеному членському квитку міститься помилка в установчих даних президента політичної партії «UNC». Згідно з офіційної інформації, його установчі дані мають вигляд Vital Kamerhe, згідно з офіційного веб-сайту http:/vital-kamerhe.com/, в членському квитку, який надав позивач, записано Vital Kamershe.

Враховуючи викладене, твердження позивача щодо членства в політичній партії «UNC» вбачаються неправдоподібними через надання суперечливої інформації та спеціально виготовлених (підроблених) документів, які позивач вирішив використати для посилення власної історії переслідування та введення в оману органів міграційної служби

Відповідач ОСОБА_2 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_2 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно з п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Конго. Постійне місце проживання іноземця перед виїздом в Україну м. Кананга провінції Лулуа, де особа проживала з моменту народження та здобула вищу освіту. Згідно з інформацією по країні походження, складна соціально політична ситуація спостерігається на даний момент в провінціях Північне та Південне Ківу, Катанга та Східне.

Слід додатково відзначити, що в країні діє найбільша за чисельністю місія ООО зі стабілізації ситуації в ДР Конго.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві. Оскільки, правдоподібність наданих елементів щодо активного членства позивача в діяльності політичної організації вбачається надуманим. Отже позивач звернувся до управління міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації.

Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Суд, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою позивачем, дійшов висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту відсутня.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. А виїзд позивача з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням працевлаштуватись та покращити рівень життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов Луанзо Іссе Бірінго Патрік Касерека до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасуванню рішень від 25.11.2015 року №825-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання Луанзо Іссе Бірінго Патрік Касерека біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складений 25 травня 2016 року

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Г.П. Самойлюк

Суддя О.А. Левчук

У задоволенні адміністративного позову відмовити

25 травня 2016 року.