Справа № 810/815/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року м. Київ №810/815/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах дитини ОСОБА_2 до Відділу реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції Рівненської області про зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 в інтересах дитини ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до Відділу реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції (далі - відповідач 1), в якому позивач, з урахування уточнення позовних вимог від 19.04.2016, просить зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області внести до актового запису №7 про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, складеного 19.06.2013 Виконавчим комітетом Тайкурівської сільської ради Рівненського району Рівненської області наступні зміни: 1) змінити відомості про батька дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3, зазначивши, що батьком дитини є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України; 2) змінити відомості про прізвище дитини ОСОБА_2 зазначивши, що прізвище дитини - ОСОБА_2; 3) зазначити в актовому записі №7 про народження ОСОБА_2 від 26.05.2013 - по батькові «ОСОБА_2».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2016 залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції Рівненської області (далі - відповідач - 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції з заявою про внесення змін до актового запису про народження дитини на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області, яким встановлено факт батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2, проте листом від 03.09.2015 позивачу було відмовлено у виконанні рішення суду, оскільки в самому рішенні не вказано конкретно, які зміни потрібно внести до актового запису про народження ОСОБА_2.

Позивач стверджує, що відмова відповідача у внесенні змін до актового запису про народження ОСОБА_2 порушує права останнього, оскільки фактично його позбавлено права на відображення в свідоцтві про народження відомостей про свого батька.

Відповідач - 1 письмових заперечень проти позову до суду не надав.

18.04.2016 на адресу суду від відповідача - 2 надійшов лист №628-10.1-04-24 від 12.04.2016, в якому відповідач - 2 зазначає, що проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без участі представника Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції.

В судовому засіданні по справі 19.04.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання по справі 19.04.2016 представники відповідачів не з'явились, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином та завчасно.

Згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Протокольною ухвалою суду від 19.04.2016 постановлено здійснювати подальший розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2013 року виконавчим комітетом Тайкурівської сільської ради Рівненського району Рівненської області на підставі медичного свідоцтва про народження №247 від 29.05.2013, виданого комунальним закладом «Київський обласний центр охорони здоров'я матері і дитини» Київської обласної ради та заяви матері ОСОБА_1 складено актовий запис №7 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини - ОСОБА_2, батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_1, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.33-34).

У вищевказаному витязі зазначено, що підставою запису відомостей про батька є заява матері (ОСОБА_1) від 19.06.2013, а державна реєстрація народження проведена відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 19.06.2013 остання відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України просить внести відомості про народження сина ОСОБА_2 та у графі «відомості про батька» просить записати прізвище батька за прізвищем матері і вказати таке ім'я, по батькові: ОСОБА_4, громадянин України (а.с.36).

Судом встановлено, що 19.06.2013 Виконавчим комітетом Туйкурівської сільської ради Рівненського району Рівненської області видано свідоцтво про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц встановлений факт батьківства ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Київ, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, відносно сина - ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого виконавчим комітетом Тайкурівської сільської ради Рівненського району Рівненської області 19 червня 2013 року, актовий запис №7.

В мотивувальній частині рішення зазначено, що з довідки Новосільсківської сільської ради Вишгородського району Київської області вбачається, що ОСОБА_1 1982 року народження дійсно з 2011 року проживала з ОСОБА_4, 1974 року народження, по АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу.

Вказане рішення суду набрало законної сили 02.09.2014, що підтверджується відміткою Вишгородського районного суду Київської області на копії рішення від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц (а.с.45).

Судом встановлено, що позивач звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції з заявою про внесення змін до актового запису про народження дитини на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц.

Листом №03.2-29/138 від 30.09.2015 відповідач - 1 відмовив у внесенні змін до актового запису про народження дитини, оскільки у рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц, за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства не вказано конкретно, які зміни потрібно внести до актового запису про народження ОСОБА_4, тому виконати рішення суду неможливо (а.с.11).

Не погоджуючись з відмовою відповідача - 1 у внесенні змін до актового запису про народження дитини позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 49 Цивільного кодексу України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків.

Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо.

Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 року № 2398 - VІ (далі - Закон № 2398 - VІ).

Відповідно до статті 4 Закону № 2398 - VІ органами державної реєстрації актів цивільного стану є:

1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану;

2) відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану);

3) виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад.

Згідно зі статтею 6 Закону № 2398 - VІ відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Частинами 1, 2, 3 статті 9 Закону № 2398 - VІ передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2398 - VІ передбачено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України

Засади шлюбу, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України (тут і далі редакція, чинна на момент звернення із заявою про внесення змін до актового запису про народження дитини) (далі - СК України).

Відповідно до частини 1 статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини.

Частиною 2 даної статті встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається, зокрема, за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з частиною 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Положеннями частини 1 статті 135 СК України встановлено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З матеріалів справи вбачається, що батько дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 20.12.2012, тобто дитина народилась через шість місяців після смерті батька (а.с.8).

Таким чином у зв'язку з неможливістю подання спільної заяви батьків, запис про батька дитини - ОСОБА_2 у Книзі реєстрації народжень було проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записані за вказівкою матері.

Частиною 1 статті 130 СК України встановлено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 144 СК України реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №2398-VI внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви (ч. 2 ст. 22 Закону №2398-VI).

Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану (ч.3 ст.22 Закону №2398-VI).

Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису (ч.4 ст.22 Закону №2398-VI).

Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану (ч.6 ст.22 Закону №2398-VI).

Частиною 5 статті 9 Закону № 2398 - VІ передбачено, що правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері державної реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за N55/18793 (далі по тексту - Правила) встановлено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Відповідно до пункту 1.5 розділу І Правил заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання приймаються відділами державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному цими Правилами.

Згідно з пунктом 1.7 розділу І Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Згідно з пунктом 2.16 та підпунктом 2.16.7 розділу ІІ Правил зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Відповідно до пункту 2.13.1 Розділу ІІ Правил, згідно з яким рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану є підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми законодавства суд зазначає, що серед визначених чинним законодавством підстав для внесення відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису змін до актового запису цивільного стану є судове рішення.

Суд звертає увагу, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц не вирішено питання щодо внесення у зв'язку із встановленим фактом батьківства відповідних змін до актового запису цивільного стану про народження ОСОБА_2.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином суд зазначає, що встановлений рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2014 у справі №363/3040/14-ц факт батьківства ОСОБА_4 відносно дитини ОСОБА_2 зумовлює необхідність внесення змін до актового запису №7 від 26.05.2013 про народження дитини - ОСОБА_2 щодо зазначення відомостей про батька дитини та, як наслідком по батькові дитини.

Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, у справі «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008 р.) Європейський суд в п. 47 рішення повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія А, N 307-В). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві", при цьому в п.51 рішення Суд зазначає, що слід переконатися чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі», N 50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини2, N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки», N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

У справі «Хант проти України» Європейський Суд в пп. 53 - 54 рішення зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не в виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія А, N 229-А, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд також нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson V. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія А, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи в сукупності вищевикладене з метою захисту права дитини ОСОБА_2 щодо визначення походження дитини від батька - ОСОБА_4 та враховуючи, що зміни до актового запису про народження дитини можуть бути внесені органом державної реєстрації актів цивільного стану за місцезнаходження такого актового запису, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах дитини ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а тому суд вважає за необхідне зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції внести зміни до актового запису про народження №7 від 19.06.2013, складеного виконавчим комітетом Тайкурівської сільської ради Рівненської області, а саме: змінити відомості про батька дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3, зазначивши, що батьком дитини є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України; змінити відомості про прізвище дитини ОСОБА_2 зазначивши, що прізвище дитини - ОСОБА_2; 3) зазначити в актовому записі №7 про народження ОСОБА_2 від 26.05.2013 по батькові дитини - «ОСОБА_2».

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції внести зміни до актового запису про народження №7 від 19.06.2013, складеного виконавчим комітетом Тайкурівської сільської ради Рівненської області, а саме: змінити відомості про батька дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3, зазначивши, що батьком дитини є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України; змінити відомості про прізвище дитини ОСОБА_2 зазначивши, що прізвище дитини - ОСОБА_2; 3) зазначити в актовому записі №7 про народження ОСОБА_2 від 26.05.2013 по батькові дитини - «ОСОБА_2».

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.