Справа № 815/317/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/317/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015р. №722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Афганістану, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, так як до виїзду з країни походження він співпрацював з міжнародними організаціями, через що зазнав переслідувань з боку неурядового озброєного угрупування Талібан. При зверненні до Державної міграційної служби йому незаконно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без врахування, при цьому, інформації по країні походження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції не враховано інформації по країні походження позивача, яка міститься у загальнодоступних джерелах, а також порушено фундаментальні права біженця, встановлені ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на ненадання ним належних доказів щодо переслідування, посилаючись на те, що надання таких документів не передбачено частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - пушту, також володіє російською та мовою дарі. Позивач має середню освіту дев'яти класів, навчався в ліцеї «Абдул Хадід Даві» в період з 1997-2006 роки, у 2006 році 3 місяці проходив військову службу в районі Полішархі. В 2009 році позивач працював охоронцем в готелі «Серена» в м. Кабул.

Суд першої інстанції встановив, що влітку 2009 року позивач вибув з Афганістану авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ) на підставі національного паспорту та оформленої візи. З м.Москва позивач автомобілем дістався до м. Ростов на Дону, де знаходився 1 рік 6 місяців. Перебуваючи на території Російської Федерації, позивач звертався за захистом до ФМС РФ м. Ростов на Дону, де отримав відмову у визнанні біженцем. На початку 2011 року позивач виїхав легковим автомобілем з м. Москва (РФ) у напрямку кордону з Україною, нелегально дістався м. Харків, потім м. Одеса.

Також, суд першої інстанції встановив, що 08.04.2011р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої ДМС України прийнято рішення №528-12 від 05.11.2012р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2014р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною повторного звернення за захистом позивач зазначив, що на даний час він не може проживати в Афганістані, оскільки йому загрожує небезпека, що підтверджується довідкою з відділу поліції м. Кабул.

Наказом №85 в.о. начальника Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 16.05.2014р., у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2014OD0095.

04.07.2014р. наказом ГУДМС України в Одеській області №119 припинено розгляд заяви громадянина Афганістану ОСОБА_1 про надання статусу біженця, у зв'язку з надходженням його заяви про закриття справи у зв'язку із отриманням посвідки на постійне місце проживання.

Апеляційний суд встановив, що 17.07.2014р. позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про відновлення розгляду його справи у зв'язку із тим, що оформлення посвідки на постійне проживання в Україні відмінили через відсутність у національному паспорті його легального перебування. Цього ж дня ГУДМС України в Одеській області видано наказ №128 про поновлення строків розгляду заяви громадянина Афганістану ОСОБА_1.

За результатами розгляду особової справи №2014OD0095 громадянина Афганістану ОСОБА_1, 01.09.2015р. Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №722-15 від 26.10.2015р. ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №722-15 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд врахував, що ОСОБА_1 ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області причиною виїзду з Афганістану позивач зазначав, що він працював у фірмі «Strategic security Sjlutions international», яка надавала послуги охорони і був охоронцем в готелі «Серена» м. Кабул, в якому проходили зустрічі впливових іноземних посадовців, державних діячів Афганістану та інших чиновників різного рангу, які приймали участь у переговорах. Позивачу телефонували невідомі чоловіки з проханням провести декількох осіб через пропускний пункт для здійснення вибуху, він відмовлявся від таких пропозицій та через це йому погрожували вбивством.

Однак, ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його працевлаштування у зазначеному готелі, як і не надано доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни.

Апеляційний суд критично ставиться до наданого позивачем листа з Управління безпеки м. Кабул, оскільки у вказаному листі зазначено, що позивач звернувся за захистом до кримінального відділу управління поліції м. Кабул 21.01.2014р., тоді як у вказаний час ОСОБА_1 знаходився на території України. (а.с.110-111)

Апелянт не заперечує, що він ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань.

Апеляційний суд, також, встановив, що в поясненнях ОСОБА_1 містяться розбіжності, зокрема:

- при первинному зверненні позивач зазначав, що про погрози на роботі не розповідав, так як боявся звільнення (протокол співбесіди від 04.05.2011р.), а у зверненні в 2014 році вказав, що після отримання погроз він доповів ситуацію своєму командирові (протокол співбесіди від 16.05.2014р.); (а.с. 162, 61)

- при первинному зверненні в 2011 році позивач зазначив, що погрози розпочалися в грудні 2010 року і 29.03.2011р. він виїхав з Афганістану, тоді як при зверненні в 2014 році до відповідача вказав, що погрожувати йому стали влітку 2009 року і його виїзд з Афганістану мав місце також в 2009 році; (а.с. 161, 52)

- під час першого звернення ОСОБА_1 зазначив, що на території РФ він знаходився тиждень (анкета від 11.04.2011р.), тоді як при анкетуванні в 2014 році вказав, що на території РФ перебував півтори року до 2011 року. (а.с. 154, 52)

З вказаного слідує, що в наданих позивачем поясненнях відсутня логічна послідовність, що ставить під сумнів правдивість його показань.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Апеляційним судом проаналізовано ситуацію по країні походження позивача та встановлено, що згідно доповідей міжнародних організацій та Методичних рекомендацій УВКБ ООН по країні Афганістан, антиурядові угрупування здійснюють напади на цивільне населення, яке працює в міжнародних або афганських гуманітарних організаціях. Афганський уряд не в змозі стримати ситуацію та продовжує втрачати суспільну легітимність, оскільки не здатен покращити рівень життя населення, відсутність прогресу у встановленні верховенства права та широке розповсюдження корупції.

Вказане свідчить про порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації та економічного спаду в країні, однак, це не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд вважає, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Афганістані, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 197 ч.1 п.2, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.