Справа № 554/16/16-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 р.Справа № 554/16/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Полтави від 25.03.2016р. по справі № 554/16/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області третя особа Головне управління Державного казначейства України у Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

05 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту - ГУПФУ в Полтавській області, відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державного казначейства в Полтавській області (далі по тексту - ГУДКСУ в Полтавській області), в якому просив суд визнати протиправними дії ГУПФУ в Полтавській області щодо припинення виплати позивачеві пенсії з 01.04.2015 року; зобов'язати ГУПФУ в Полтавській області та ГУДКСУ в Полтавській області відновити виплату позивачеві пенсії у встановленому розмірі з 01 січня 2016 року; зобов'язати ГУПФУ в Полтавській області та ГУДКСУ в Полтавській області нарахувати та виплатити заборгованість по виплаті пенсії з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року в сумі 22044,33 грн., що еквівалентно 846,23 євро по офіційному курсу Національного банку України станом на 30.12.2015 року.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 25.03.2016 року по справі № 554/16/16-а у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Київського районного суду м. Полтави від 25.03.2016 року по справі № 554/16/16-а скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що положення Закону України «Пор внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, якими припинено виплату пенсій працюючим пенсіонерам, не узгоджуються з Конституційним принципом щодо недопустимості звуження змісту чи обсягу існуючих прав працюючих пенсіонерів при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а тому ГУПФУ в Полтавській області не може застосовувати норми Закону, які суперечать Конституції України. Припинення виплати пенсії призвело до недоотримання позивачем коштів у сумі 22044,33 грн., що еквівалентно 846,23 євро.

Відповідач в надісланих до суду письмових запереченнях просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Позивач та представники відповідача та третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, сторони та третя особа про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, позивач та відповідач надіслали до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 25.12.1984 року проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах начальницького складу УМВС України в Полтавській області.

Відповідно до наказу УМВС України в Полтавській області №52 ос від 01.06.2004 року позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за ст.65 п.«а» Положення про проходження служби рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (за віком у відставку) з посади заступника начальника Новосанжарського РВ УМВС України в Полтавській області.

Згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» з 01.06.2004 року ОСОБА_1 була призначена пенсія (а.с.7).

Відповідно до довідки Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30.12.2015 року №04-22/41/15-вих. ОСОБА_1 з 01 липня 2004 року по даний час працює в Новосанжарському районному суді Полтавської області (а.с.12).

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами по справі, що пенсія ОСОБА_1 виплачувалась з 01.06.2004 року по 01.04.2015 року.

З 01 квітня 2015 року виплата пенсії позивачу була призупинена, у зв'язку з чим 19.05.2015 року він звернувся з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо продовження виплати раніше встановленої пенсії з 01.06.2015 року та виплати заборгованості за період квітня-травня 2015 року (а.с.8).

Листом № 83/І-03 від 29.05.2015 року відповідач повідомив, що виплата пенсії ОСОБА_1 призупинена відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким тимчасово на період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року встановлено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам (а.с.9).

Не погодившись з діями відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01.04.2015 року, позивач звернувся до суду з даним позовом про їх оскарження, та зобов'язання ГУПФУ в Полтавській області та ГУДКСУ в Полтавській області відновити виплату позивачеві пенсії, здійснити нарахування та виплату заборгованості з виплати пенсії за період 01.04.2015 року по 31.12.2015 року в сумі 22044,33 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Так, з 01.04.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ (далі по тексту - Закон № 213-VІІІ).

Пунктом 4 Закону № 213-VІІІ статтю 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" викладено у новій редакції «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213-VШ від 02.03.2015 р. порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Отже, помилковим є твердження позивача про безпідставність застосування норм даного закону до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності даним законом, тобто до 01.04.2015 року.

Згідно з чинною редакцією частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Вказані вище норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також Закону № 213-VІІІ є чинними, не були скасовані іншим законом або визнані неконституційними, а відтак, підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 21.10.2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

В рішенні від 03 червня 2014 року (Заява N 43331/12, справа "Валентина Ніканорівна Великода проти України") Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення… та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Суд також зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, які є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення є непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011, визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2,1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть, бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень п.4 розділу І Закону №213-VШ та ч.1 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (із змінами, внесеними відповідно до Закону №213-VШ) в даному випадку не може вважатися звуженням прав позивача та не є підставою для визнання дій ГУПФУ в Полтавській області неправомірними.

Таким чином, оскільки позивач є державним службовцем, продовжує працювати на посаді керівника апарату Новосанжарського районного суду Полтавської області, яка дає право на призначення пенсії на підставі Закону України «Про державну службу», у відповідача по справі були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачеві пенсії за вислугу років згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в період з 01.04.2015 року по даний час.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи в частині задоволення позову і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 25.03.2016р. по справі № 554/16/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Дюкарєва С.В. Жигилій С.П.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 24.05.2016 р.