Справа № 804/2007/16
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2016 р. Справа № 804/2007/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н.В.
при секретарі Татаренко Ю.В. за участю: представника позивача ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Україно-Латвійського Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БАДМ, ЛТД» до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
17 квітня 2016 року Україно-Латвійське Товариство з обмеженою відповідальністю «БАДМ, ЛТД» (далі ТОВ з ІІ «БАДМ, ЛТД», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі Лівобережна ОДПІ, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області форми «В4» № НОМЕР_1 від 25.03.2016 року.
Позивач вважає висновки податкового органу такими, що не відповідають дійсності, а винесене на їх підставі податкове повідомлення-рішення таким, що порушує норми чинного законодавства.
В судовому засіданні представник позивача предявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засідання предявлені позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивачем не надано доказів використання придбаних послуг в оподатковуваних операціях в межах здійсненої господарської діяльності, а доводи позивача, наведені у позові, не спростовують самого факту встановлення зазначених порушень та не є підставою для скасування податкового повідомлення рішення. Крім того, платником податків до позову не додано документів, які спростовували факти встановлених порушень. За таких обставин просила у задоволенні позову відмовити.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Порушення виявлені під час перевірки знайшли своє відображення в акті №289/04-64-14/19370604, а саме:
-не підтверджено реальність здійснення господарських відносин Українсько-Латвійського ТОВ з ІІ «БАДМ, ЛТД» із контрагентом, їх вид, обсяг, якість та розрахунки, а саме встановлено відсутність обєктів оподаткування та неможливість реального здійснення Українсько-Латвійським ТОВ з ІІ «БАДМ, ЛТД» операцій по ланцюгу постачання зх. ТОВ «Сибінвест-Україна» (ПН 36844089) за період березень 2015 року на загальну суму ПДВ 17 471 грн.
-в порушення пункту п.198.2, п.198.6 ст.198 ПКУ, п.200.1, п.200.2 ст.200, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 за №2755-VІ, підприємством завищено податковий кредит (р.17) на суму 17 471,50 грн. та занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного періоду, у звязку з чим підприємством завищено показник (р.19) відємне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового періоду (рядок 17 рядок 19) на суму 17 471,50 грн.
Відповідно до п. 135.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:
доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;
інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.
Відповідно до п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 ПК України, інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротньо фінансової допомоги проводяться між платником податку та йг відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Згідно визначення, наведеного у пп.14.1.13 п.14.1 ст.14 ПК України безоплатно надані товари, роботи, послуги: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті І93 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Відповідно до п.201.1. ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити.
Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України).
Згідно з п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
У відповідності до п.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 за №168/704, згідно якому первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Згідно із ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первини: документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.4 Положення № 88, який наведено вище, встановлено, що первинні документи (на паперових і машинозчитувальних носіях інформації для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Оскільки позивачем надано всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участі контрагентів, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення платником податків законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товарів/робіт/послуг для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання товарів/робіт/послуг в господарській діяльності, а тому ми вважаємо, що Позивач правомірно сформовано податковий кредит на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з вищезазначеними контрагентами.
Всі господарські операції озивача із контрагентами є реальними, направленими на настання правових наслідків, які обумовлені ними та підтверджені належним чином складеними первинними документами.
Так, укладений договір між позивачем та контрагентом у повній мірі відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України щодо його змісту, жодне положення договору не суперечить інтересам держави та суспільства, не порушує будь-чиїх прав.
Відсутність товарно-транспортних накладних жодним чином не доводить та не може доводити нібито нереальність господарських операцій Позивача із його контрагентами через, оскільки відповідно до умов договору від 26.02.2015 року. №260215, укладеного Позивачем із його контрагентом, позивач вивозить придбаний товар зі складу Продавця.
На підставі чого на виконання вказаного договору придбаний товар перевозився позивачем своїм транспортом, а сам товар від контрагентів забирав безпосередньо водій позивача на підставі довіреностей на отримання матеріальних цінностей. Вказані довіреності залишались у контрагентів позивача, на підставі яких їм і передавали товар працівники контрагентів позивача.
В судовому засіданні було встановлено, що Позивач є власником достатньої кількості транспортних засобів (великих вантажних, середніх вантажних та легкових автомобілів), якими і перевозились придбані товари, в штаті Позивача перебуває достатня кількість водіїв, один з яких і забирав та перевозив товар від контрагентів до Позивача.
Зазначене підтверджується, зокрема, наступними доказами:
- наказом Позивача № 53К від 01.09.1998 року про прийняття на посаду водія ОСОБА_4;
- свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «ІЧАЗ» за Позивачем серії АЕС028598;
- свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «ГАЗ» за Позивачем серії АЕС257968;
- посвідченням водія на імя ОСОБА_4 серії ААЗ № 295672;
Судом також встановлено, що збіг дат оформлення Позивачем довіреностей на своїх водіїв та відповідних видаткових накладних ще раз підтверджує факт перевезення товарів від контрагентів до позивача та їх фактичного передання за такими накладними.
Так, в даному випадку відповідно до умов чинного законодавства, товарно-транспортна накладна не є обов'язковим документом з огляду на наступне:
Відповідно до преамбули Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997р. №363, в яких є посилання на необхідність наявності документу під назвою «товарно-транспортна накладна», ці правила визначають права, обов'язки і відповідальність перевізників, вантажовідправників та вантажоодержувачів - замовників. Згідно із п.1 цих Правил замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів. Тобто цей нормативний акт регулює правовідносини, які випливають з договору перевезення, та не регулює випадки перевезення товару власним транспортом.
Зазначені правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податків, а тільки встановлюють права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи обумовлені вказаними правилами, зокрема товарно- транспортна накладна, подорожній лист не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Відповідно до постанови КМУ від 21.05.2009 р. № 515, якою внесено зміни до Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою КМУ від 25.02.2009 р. № 207, встановлено, що особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, забороняється вимагати у водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця документи, не передбачені зазначеним Переліком.
Документом на вантаж є:
- для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, - товарно-транспортна накладна;
- для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, - накладна або інший документ, що підтверджує право власності на вантаж.
Тобто відсутність документу під назвою «товарно-транспортна накладна» в жодному разі не може свідчити про нереальність господарської операції Позивача із його контрагентами, тому що послугами перевізника Позивач не користувався, з товари своїм власним автотранспортом, що підтверджується вище.
Суд звертає увагу, що в акті перевірки висновки про нереальність господарських відносин за укладеним Позивачем з його контрагентом правочинами ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи.
Так, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Аналогічна правова позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.
Разом із цим, висновки, викладені в акті перевірки, порушують закріплений в Конституції України принцип персональної відповідальності, відповідно до якого суб'єкт господарювання не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів, а може бути притягнений до юридичної відповідальності лише за власні правопорушення.
Так, у разі, якщо контрагент позивача не виконав свого зобов'язання зі сплати ПДВ, податку на прибуток до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ та віднесення витрат по взаємовідносинам з таким контрагентом до складу витрат у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та своїх витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2008 року по справі за № 21-500ВО08.
Проте в даному випадку, висновки про непідтвердженність реальності здійснення операцій зроблені на підставі податкової інформації щодо контрагентів Позивача.
Відповідачем в акті перевірки не наведено факти, які б безспірно підтверджували недобросовісність дій сааме Позивача, як платника податків та/або свідчили про його обізнаність щодо можливого протиправного характеру діяльності свого контрагента.
При цьому, слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.
Реальність виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентами, зазначеними в ОСОБА_1 перевірки, підтверджується належним чином оформленими первинними документами. Вказані первинні документи повністю відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та мають всі необхідні реквізити (печатки підприємств, підписи уповноважених осіб тощо). Як наслідок - вони є такими, які підлягають обов'язковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.
Всі ці вказані первинні документи, а саме угода, накладні та податкові накладні, платіжні доручення, тощо були надані Відповідачу під час здійснення ним вищевказаної перевірки. При цьому чинність та належність оформлення вказаних первинних документів не заперечується Відповідачем.
Разом із цим угода, про недійсність якої вказує Відповідач не визнана жодним судом недійсною. А отже правочин є чинним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.
Отже, відповідач, зробивши висновок у ОСОБА_1 перевірки про нереальність господарської операцій позивача із його контрагентом на підставі лише актів перевірки контрагента Позивача не міг керуватися лише припущеннями щодо нереальності укладених договорів, його позиція про ймовірність нереальності господарських операцій контрагентами позивача не підкріплена належними та допустимими доказами, а саме: рішеннями суду про визнання правочинів недійсними (нікчемними).
Суд не погоджується з висновками відповідача про те, що операції між позивачем та відповідачем не мають реального характеру через не невідповідність первинних документів вимогам закону чи документальне підтвердження нереальності господарських операцій Позивача, а лише посилання на аналіз інформаційних баз даних ОДПІ.
В ОСОБА_1 перевірки вказано, що Додаток АМ до Податкової декларації на прибуток підприємства (річної) за 2014 рік не надано (напевне мова йде про ТОВ «Сибінвест-Україна»), що свідчить про відсутність основних засобів у підприємства.
Також, в ОСОБА_1 перевірки зазначено, що аналізуючи зареєстровані податкові накладні ТОВ «Сибінвест- Україна» зроблено висновок, що придбаний постачальником товар, тобто ТОВ «Сибінвест- Україна» не міг бути проданий і відповідно придбаний Позивачем.
Проте, такі доводи відповідача не могли бути покладені в основу висновку про нереальність господарських операцій позивача із його контрагентом, що підтверджується наступним:
Посилання відповідача на відсутність у контрагента позивача об'єктивної можливості для виконання поставок товарів в силу відсутності основних засобів та робочого персоналу тощо також в жодному разі не можна розцінювати як доказ нереальносте господарських операцій. Оскільки, укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки, а відсутність у власності нерухомого та рухомого майна не є єдиним доказом виникнення у нього витрат, пов'язаних зі збереженням або перевезенням товару від постачальника до покупця.
Чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.
Таким чином, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.
Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.
Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання чи порушив норми податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення Позивача права на формування витрат у своєму податковому обліку, якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має всі документально підтвердження розміру понесених витрат у перевіряємому періоді.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У відповідності до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Україно-Латвійського Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БАДМ, ЛТД» до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Повний текст постанови складено 20 травня 2016 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 20.05.2016 р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_5 ОСОБА_5 ОСОБА_6