Справа № 802/626/16-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

802/626/16-а

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 травня 2016 р. Справа № 802/626/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича, розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до: селянського (фермерського) господарства ВІА "Прогрес"

про: стягнення заборгованості в розмірі 30 275 грн. 67 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до селянського (фермерського) господарства ВІА "Прогрес" про стягнення заборгованості в розмірі 30 275 грн.67 коп.

Ухвалою від 10 травня 2016 року було відкрито скорочене провадження у адміністративній справі. Відповідачу запропоновано в 10-денний строк з дня одержання даної ухвали через відділ прийому суду або через відділення поштового зв`язку подати письмові заперечення проти позову, інші необхідні документи або заяву про визнання позову.

Відповідно до вимог ст.183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне судове рішення. У разі недостатності повідомлених позивачем обставин або якщо за результатами розгляду поданого відповідачем заперечення суд прийде до висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу за загальними правилами цього Кодексу, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

У зв`язку з наявності достатніх підстав та можливістю ухвалення законного рішення, суд приходить до висновку про розгляд справи в скороченому провадженні.

Свої вимоги позивач виклав в позовній заяві, на їх обґрунтування зазначив, що згідно з п. 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. Відповідно до «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» (форма 10-ПІ річна-поштова) затвердженого наказом Мінпраці України від 10.02.2007р. №42, долученого до матеріалів справи, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за звітний період склала 36 особи, таким чином, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», на підприємстві відповідача повинна складати 1 особу. Згідно відомостей наданих позивачем, на підприємстві СФГ ВІА "Прогрес" в звітному періоді не працювало жодного інваліда, що є порушенням Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік (форма №10-ПІ) затвердженого наказом Мінпраці України від 10.02.2007р. №42, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на селянському (фермерському) господарстві ВІА "Прогрес" склала 36 особи.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у т.ч. спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів (ФСЗІ) про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини другої зазначеної статті, роботодавці самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Тобто, відповідач, у якого середньооблікова кількість штатних працівників за рік 36 штатних працівників, у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік самостійно визначив кількість інвалідів 1 (один) штатний працівник, який повинен працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів у Україні".

Згідно ст. 20 вищезазначеного Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Як зазначено у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік (форма №10-ПІ), наданого позивачем, у відповідача в звітному періоді не працювало жодного інваліда.

Факт не працевлаштування відповідачем інвалідів у 2015 році, відповідно до встановленого нормативу, доведений матеріалами справи та не заперечується відповідачем, разом з тим, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з преамбулою до наведеної вище Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», відповідно до Закону України «Про зайнятість населення», підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Таким чином, в силу наведеної вище правової норми, суд виходить з того, що єдиною обов'язковою формою інформування підприємством, установою, організацією, незалежно від форм власності, щодо наявності у такого підприємства, установи, організації вільного робочого місця (вакантної посади) для працевлаштування інваліда є затверджена форма звітності - форма № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій».

Судом були досліджені звіти СФГ "ВІА "Прогрес" за формою № 3-ПН, які надавались відповідачем до Козятинського міськрайонного центру зайнятості у 2015 році. У вказаних звітах щодо інформації про попит на робочу силу (вакансій) СФГ ВІА "Прогрес" у розділі І "Основні дані про вакансії" зазначало 2(дві) вакансії "Сторож МТФ" з розміром заробітної плати 1218,00 грн.

Також, Козятинський міськрайонний центр зайнятості листом від 11.04.2016 за вих.№05-31/247 підтвердив, що відповідач в період з грудня 2014 року по грудень 2015 року інформував Козятинський міськрайонний центр зайнятості про наявність 2 вакансій «сторож МТФ» для інвалідів за формою 3-ПН «Про наявність вакансій».

Крім того, Козятинський міськрайонний центр зайнятості у вказаному листі зазначив, що на заявлену вакансію «сторож МТФ» було підібрано і видано направлення на працевлаштування, однак по всім направленням були відмови осіб. Факти відмови роботодавця відсутні.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем створено робоче місце, відповідно до встановленого законодавством нормативу та інформовано центр зайнятості про наявність вільного робочого місця (вакантної посади) для інваліда.

Тобто, відповідачем виконані всі необхідні вимоги для працевлаштування інвалідів передбачені ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2006 року) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Застосування принципу вини, як умови відповідальності, пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Якщо роботодавець вжив всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих є незаконним.

Що стосується нарахування пені, то враховуючи необґрунтованість нарахування відповідачу суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році, нарахування пені є безпідставним.

Такої ж правової позиції дійшов Вищий адміністративний суд України у справі № К/800/4652/15 від 19 квітня 2016 року. Судом зроблено висновок, що нормами чинного законодавства на підприємство покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.

Відповідно, до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Тому, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 183-2, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович