Справа № 2а-16271/10/2670
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2010-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2010 року 16:59 № 2а-16271/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Донця В.А., за участю секретаря судового засідання Бистрик О.С., вирішив адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВідділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
провизнання бездіяльності неправомірною, визнання нечинною та скасування постанови від 20.10.2010 р. ВП №22020804 про відмову у відкритті виконавчого провадження

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про: визнання неправомірною бездіяльності державної виконавчої служби з примусового виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2009 р. у справі №11/425; визнання нечинною і скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 20.10.2010 р. про відмову у відкритті провадження ВП №22020804 з примусового виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2009 р. у справі №11/425.

Позов обґрунтовано тим, зокрема, що підстав для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" були відсутні, а виконавчий документ відповідає вимогам вказаного Закону, тому, на думку позивача, державний виконавець зобов'язаний був відкрити виконавче провадження і вчини відповідні дії з метою примусового виконання рішення суду.

До судового засідання позивач не прибув, про дату, місце та час судового засідання повідомлявся належним чином, просив суд здійснювати розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні 24 листопада 2010 року судом залучено до участі в справі в якості другого відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту).

Представник ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту проти позову заперечила, зазначивши, що державний виконавець, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою від 14.10.2010 р. про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 01.06.2010 р., виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 18.12.2009 р. у справі №11/425.

Згідно з виконавчим листом, примусовому виконання підлягала постанова суду: "Визнати незаконним абзац четвертий пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей(в редакції постанови № 45 від 13.02.2008 року), в частині визначення середньомісячної суми щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії при призначенні пенсій особам, які звільнені із служби в 2008-2009 роках, шляхом ділення загальної суми таких видів грошового забезпечення за останні фактичні місяці служби підряд перед звільненням починаючи з січня 2008р. на кількість таких місяців. Визнати незаконним пункт 1 Порядку надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426 (в редакції постанови № 148 від 05.03.2008 року). Стягнути з рахунків Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (39608, АДРЕСА_1) 3,40 грн. (три гривні 40 копійок) судових витрат.".

Постановою від 20.10.2010 р. ВП №22020804 відмовлено у відкритті виконавчого провадження (відмолено в прийнятті до провадження виконавчого документа).

Підставою для відмови, як зазначено в оскаржуваній постанові, слугувало те, що судом встановлено юридичний факт, проте не зазначено будь-яких заходів примусового виконання, також у виконавчому листі не зазначено боржника з якого слід стягнути судові витрати в розмірі 3,40 грн.

З огляду на вказані обставини, постановою від 20.10.2010 р. ВП №22020804 на підставі пункту 7 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" відмовлено у відкриті виконавчого провадження.

Як убачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова направлена ОСОБА_1 супровідним листом від 01.11.2010 р. №Ш-28477-25-8, а згідно зі штемпелем на конверті надіслана поштовим відділенням 02.11.2010 р., водночас позивач звернувся до суду 12.10.2010 р. Таким чином, позивачем дотримано десятиденного строку звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження постанови державного виконавця, визначеного статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені в Законі України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон №606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, в тому числі, наявності інших обставин, передбачених законом, які виключають здійснення виконавчого провадження (пункт 7).

Іншими обставинами, передбаченими законом, як зазначено в оскаржуваній постанові, є статті 4 та 19 Закону №606-XIV.

Згідно зі статтею 4 Закону №606-XIV заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Разом з тим відповідно до частини одинадцятої статті 171 КАС України резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Суд погоджується з твердженням позивача, що виконанням рішення суду, яким визнано незаконним, нечинним нормативно-правовий акт чи його окрему частину є, зокрема, здійснення відповідної публікації у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою суду законної сили.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку стаття 4 Закону №606-XIV не може бути правовою підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження як обставина, що виключає здійснення виконавчого провадження, передбачена законом.

Також, на думку суду, є необґрунтованим посилання державного виконавця на статтю 19 Закону №606-XIV, за якою у виконавчому документі повинні бути зазначені, зокрема, найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо (пункт 3).

ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту не взято до уваги ту обставину, що відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Крім того, стаття 26 Закону №606-XIV містить окрему підставу відмови у відкритті виконавчого провадження в разі невідповідності виконавчого документа вимогам, встановленим статтею 19 Закону №606-XIV.

При цьому суд бере до уваги, що державний виконавець на виконання своїх функцій наділений повноваженням звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення (абзац дев'ятий частини третьої статті 5 Закону №606-XIV).

Таким чином, ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту безпідставно відмовив у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 26 Закону №606-XIV.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини в Рішенні у справі "Биков проти України", заява №26675/07, 16.08.2009 р. зазначив, що в справах стосовно тривалості цивільного провадження Суд підкреслював, що виконавче провадження є другим етапом провадження, а також, що фактично гарантоване право не стане ефективним, доки рішення не буде виконане (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], заява N 36813/97, п. 197, ЄСПЛ 2006-...).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження з підстав, зазначених у постанові від 20.10.2010 р., ОСОБА_2 ДВС Мін'юсту позбавив права позивача справедливий суд.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункти 1-10).

Враховуючи наведе, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мали значення для її прийняття.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

У позові позивач просив визнати нечинною та скасувати оскаржувану постанову. при цьому ним не обґрунтовано необхідності одночасного скасування та визнання нечинною постанови.

Беручи до уваги те, що статтею 162 КАС України передбачено альтернативну можливість застосування скасування або визнання нечинним рішення суб'єкта владних повноважень, враховуючи, що постанова державного виконавця є актом індивідуальної дії, тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Необґрунтованою є позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності щодо примусового виконання рішення суду, позаяк виконавче провадження за виконавчим листом не було відкрито, тому правових підстав для здійснення виконавчих дій не було, тому така вимога задоволенню не підлягає.

Щодо вимог до Відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, то суд зазначає, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому в цій частині позову також слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20.10.2010 р. ВП №22020804 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа).

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Судові витрати в сумі 1,70 грн. присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі відкладення складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.А. Донець