Справа № 2а/1570/10076/2011
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Київ К/800/26609/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області
на постановуОдеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року
та ухвалуОдеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року
у справі2а/1570/10076/2011
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Чорономор'є Плюс»
до за участюДержавної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області Білявської міжрайонної прокуратури
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Чорономор'є Плюс» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Чорономор'є Плюс») звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Білявському районі), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 18 листопада 2011 року №, № та №.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області № від 18 листопада 2011 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання ТОВ «Чорономор'є Плюс» з податку на прибуток приватних підприємств на 2459166,24 грн., в тому числі за основним платежем 1967332,99 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 491833,25 грн.;

визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області від 18 листопада 2011 року № та №.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем у період з 17 по 25 жовтня 2011 року проведено виїзну позапланову документальну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання товариством з обмеженою відповідальністю «Чорномор'є Плюс» вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2011 року.

За наслідками перевірки 01 листопада 2011 року складений акт № 1943/23/32478489.

В Акті встановлено порушення позивачем:

підпункту 1.22.1 пункту 1.22 статті 1, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 1992549,00 грн.;

підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 ЗаконуУкраїни «Про податок на додану вартість», абзацу 3 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в розмірі 260685,00 грн. та завищено від"ємне значення ПДВ на загальну суму 369683,00 грн. З урахуванням результатів позапланових перевірок за періоди з 01 січня 2009 року по 30 червня 2011 року зменшено від'ємне значення ПДВ у сумі 2566381,00 грн. Таким чином, від'ємне значення ПДВ, що підлягає перенесенню до декларацїї наступного податкового періоду за результатами проведених перевірок за період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2011 року складає 90406 грн.

Виявлення зазначених порушень стало підставою для винесення відповідачем 18 листопада 2011 року податкових повідомлень - рішень:

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «Чорномор'є Плюс» за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт послуг) на триста 325856,00 грн., з яких за основним платежем - 260685,00 грн., за штрафними (фінансовим) санкціями - 65171,00 грн.;

№, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «Чорномор'є Плюс» за платежем: податок на прибуток приватних підприємств, 2490686,00 грн., яких за основним платежем - 1992549,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 498137,00 грн.;

№, згідно якого зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 369688,00 грн.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про помилковість висновків податкового органу щодо заниження позивачем оподатковуваного податком на прибуток доходу в результаті невключення до його складу простроченої дебіторської заборгованості, з моменту виникнення якої сплинув строк позовної давності.

Також суди дійшли висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних у попередніх податкових періодах.

Правомірність віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ПП «Терано», підтверджена позивачем наданими належним чином оформленими первинними документами.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині відповідач посилається на їх прийняття без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, позивач у період з 2009 по 2011 рік мав договірні відносини з рядом господарюючих суб'єктів.

На підставі зазначених договорів, контрагентами позивача були виписані податкові накладні.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України 168/97-ВР) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 названого Закону закріплено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до положень підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України 168/97-ВР податкова накладна є підставою для нарахування податкового кредиту.

Судами встановлено, що станом на момент перевірки ТОВ «Чорномор'є плюс» суми податку на додану вартість були підтверджені податковим накладними.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України 168/97-ВР закріплено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Отже на законодавчому рівні наведеними положеннями Закону закріплено, що податковий кредит має бути підтверджений належним чином оформленими податковими накладними, а право на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту виникає у платника з моменту отримання такої податкової накладної.

У Податковому кодексі України абзацом 3 пункту 198.6 статті 198 закріплено право платника податків включити до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі податкових накладних в іншому податковому періоді в межах 365 днів календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Під час розгляду справи судами встановлено, що фактичні дати отримання позивачем податкових накладних, виписаних у попередніх податкових періодах, підтверджуються записами у реєстрі отриманих податкових накладних ТОВ «Чорномор'є плюс», позначками на самих податкових накладних, зробленими підприємствами - продавцями і бухгалтером позивача, а також журналом реєстрації вхідних листів ТОВ «Чорномор'є плюс» за 2009-2011 роки.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів про правомірність такого включення сум ПДВ до складу податкового кредиту за місяці, в яких було отримано податкові накладні.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів в частині правомірності віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених ПП «Терано» у зв'язку з виконанням договорів.

На підтвердження реального виконання зазначених договірних відносин позивачем надано належним чином оформлені первинні документи.

Посилання відповідача на відсутність контрагента позивача за його місцезнаходженням та неможливість провести зустрічну звірку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені обставини виникли значно пізніше періоду виконання сторонами договірних відносин.

Також на обґрунтування відсутності у позивача права на податковий кредит за результатами виконання договірних відносин з названим контрагентом, відповідач посилається на не здійснення ПП «Терано» декларування зобов'язань по податку на додану вартість.

Судами першої та апеляційної інстанції наведені обґрунтування правомірно не прийняті до уваги, оскільки під час перевірки та розгляду справи в суді позивачем надано належним чином оформленні первинні документи, якими підтверджується реальне виконання договірних відносин, які мали місце у періоді, що підлягав перевірці, та за результатами яких сформовано податковий кредит.

Крім того, під час розгляду даної справи колегія суддів враховує положення статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Нормами частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським судом з прав людини податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне володіння своїм майном. У ній, зокрема, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч. даного конкретного спору) позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит) розглядається як позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

У Рішенні цього ж суду у справі «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) наводяться висновки про те, що позбавлення податковим органом права платників податків ПДВ на податковий кредит/бюджетне відшкодування з причини виявлення зловживань з боку їхніх постачальників є порушенням статті 1 Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Адже немає доказів залучення платника податку на додану вартість до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників. В цьому випадку не дотримується принцип пропорційності, тобто справедливого балансу між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізації яких здійснюється втручання держави.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів про помилковість позиції податкового органу в частині збільшення оподатковуваного доходу позивача на суму його заборгованості перед ВАТ «ОДБК», з моменту виникнення якої сплинуло більше трьох років, у зв'язку з віднесенням такої заборгованості до категорії безповоротної фінансової допомоги.

Відповідно до визначення безповоротної фінансової допомоги, закріпленого у пункті 1.22 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закону України № 334/94-ВР) це, зокрема, сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

Як встановлено судами, договір, укладений між позивачем та ВАТ «ОДБК», не містить строків проведення розрахунку, претензія ВАТ «ОДБК» позивачу не пред'являлась.

Крім того, на час визначення податковим органом позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток, між ТОВ «Чорномор'є Плюс» та ВАТ «ОДБК» триває спір щодо договору, укладеного між зазначеними суб'єктами господарювання.

Отже, підстави для віднесення зазначеної у акті перевірки суми заборгованості позивача до безповоротної фінансової допомоги відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість, а доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у справі №2а/1570/10076/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна