Справа № 815/1932/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1932/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до Державного ресторатора прав на нерухоме майно Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_1, Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області, третя особа Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області, про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення Державного ресторатора прав на нерухоме майно Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації № 28045503 від 02.02.2016 р. та про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 28156863 від 10.02.2016 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ВКФ «Юна-Сервіс» у формі ТОВ на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 923678 від 08.05.2008 р. є власником земельної ділянки площею 3,0418 га, на якій розміщена база відпочинку «Коблево», за адресою: с. Коблево, пр. Курортний, та яка належить позивачу на праві власності з 08.05.2008 р. Рішенням господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р., по справі № 915/1807/13 визнано незаконним та скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області № 1349 від 16.11.2007 року «Про продаж земельної ділянки для несільськогосподарського призначення»; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,0418 га, розташованої по пр. Курортному, 7 в с. Коблево Березанського району Миколаївської області, кадастровий номер :09:000:0457, укладений між Березанського райдержадміністрацією та ТОВ ВКФ "Юна-Сервіс" 22.04.2008 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельку ділянку серії ЯЕ №923678, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04 від 08.05.2008 року. В подальшому зазначені судові рішення скасовано постановою Вищого господарського суду України від 26.01.2016 р., а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте, незважаючи на скасування вищеозначених судових рішень, 02.02.2016 р. Березанським відділом Миколаївської місцевої прокуратури № 1 подано відповідачу заяву про скасування державної реєстрації права власності ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ на вищезазначену земельну ділянку, за результатами розгляду якої прийнято оскаржуване рішення про скасування державної реєстрації № 28045503 від 02.02.2016 р. Також 05.02.2016 р. на підставі заяви прокуратури відповідачем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 28156863 від 10.02.2016 р., на підставі якого до Державного реєстру речових права на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області. На думку позивача, оскаржувані рішення державного реєстратора є неправомірними, оскільки на момент їх прийняття відповідне судове рішення, на підставі якого останні здійснювалися, було скасовано судом касаційної інстанції. Крім того, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» не передбачено право органів прокуратури звертатися для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності або інших речових прав, що обумовлювало обовязок державного реєстратора відмовити у задоволенні заяв прокуратури, так як заяви подані неналежною особою. Зважаючи на порушення права власності та неправомірність оскаржуваних рішень, позивач звернувся за судовим захистом.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Інші учасники процесу до суду не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

Від третьої особи Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи без участі її представника.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що 22.04.2008 року між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

За умовами пункту 1 вказаного договору на підставі розпорядження № 1349 від 16.11.2007 року Продавець продав, а Покупець купив земельну ділянку загальною площею 3,0418 га, розміщену за межами населеного пункту в межах території Коблевської сільської ради відпочинку «Коблево», проспект Курортний, 7, Березанського району Миколаївської області, на якій знаходиться нерухоме майно - база відпочинку «Орбіта», яка належить Покупцеві на підставі договору купівлі-продажу та право власності на яке зареєстроване Березанською філією Миколаївського бюро технічної інвентаризації 09.09.2005р. за реєстраційним № 11900901, номер запису 216 в книзі.

На виконання вищезазначеного договору-купівлі продажу ВКФ «Юна-Сервіс» у формі ТОВ виданий державний акт на право власності на земельку ділянку серії ЯЕ № 923678, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04 від 08.05.2008 р.

Кадастровий номер земельної ділянки за державним актом: :09:000:0457. Зазначена земельна ділянка була передана покупцю на підставі акта приймання-передачі земельної ділянки від 22.04.2008 р.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р. по справі № 915/1807/13 задоволено позов прокурора задоволено; визнано незаконним та скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області № 1349 від 16.11.2007 року «Про продаж земельної ділянки для несільськогосподарського призначення»; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,0418 га, розташованої по пр. Курортному, 7 в с. Коблево Березанського району Миколаївської області, кадастровий номер :09:000:0457, укладений між Березанського райдержадміністрацією та ТОВ ВКФ "Юна-Сервіс" 22.04.2008 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельку ділянку серії ЯЕ №923678, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04 від 08.05.2008 року.

За апеляційною скаргою ВКФ «Юна Сервіс» Одеський апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р. в апеляційному порядку, постановою від 24.06.2015 р. залишив його без змін.

02 лютого 2016 р. Березанським відділом місцевої прокуратури № 1 до Березанського районного управління юстиції Миколаївської області подано заяву про скасування державної реєстрації права власності ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ на зазначену вище земельну ділянку. В якості підстави зазначено вищеозначене рішення господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р. по справі № 915/1807/13.

За результатами розгляду заяви прокуратури державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області ОСОБА_1 прийнято рішення № 28045503 від 02.02.2016 р. про скасування, на підставі якого до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено запис про скасування державної реєстрації права власності ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ на земельну ділянку площею 3,0418 га, розташовану по пр. Курортному, 7 в с. Коблево Березанського району Миколаївської області, кадастровий номер :09:000:0457.

Також 05.02.2016 р. державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 28156863 від 10.02.2016 р., на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення необґрунтованими, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у звязку з наступним.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон).

Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 3 цієї ж норми визначено, що заявник це :

власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;

орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав;

іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки;

орган місцевого самоврядування - у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна;

особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону державна реєстрація прав здійснюється на засадах: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Згідно ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з ч.1 ст.20 Закону заява про державну реєстрацію прав та оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

В силу ч.2 ст.22 Закону відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За загальним правилом спір, який стосується конкуренції прав декількох осіб на один і той же майновий об'єкт має приватний характер. Тому у випадку, коли такий спір лежить в основі адміністративної справи про державну реєстрацію права, адміністративний суд має перевірити лише відповідність дій суб'єкта владних повноважень вимогам закону.

Зважаючи на встановлені судом обставини та беручи до уваги приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що державний ресторатор прав на нерухоме майно Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_1 за результатами розгляду заяви Березанського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 зобовязана була відмовити у державній реєстрації припинення права власності та державній реєстрації права власності за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, оскільки органи прокуратури не є заявниками в розумінні п.3 ч.1 ст.2 Закону, які можуть звертатися для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

При цьому в якості підстави для скасування державної реєстрації права власності ВКФ «Юна-Сервіс» у формі ТОВ на земельну ділянки державним реєстратором зазначено рішення господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р. по справі № 915/1807/13.

В той же час, судом встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 26.01.2016 р. постанову Одеського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. у справі № 915/1807/13 та рішення господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 р. скасовано, а справу направлена на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до ч.3 ст.111-11 ГПК України постанова за наслідками розгляду касаційної скарги набирає законної сили з дня її прийняття.

Згідно з ч.1 ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року 1887 зазначено, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його або її користь, складає втручання у право на мирне володіння майном, яке викладене у першому параграфі статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції.

Не охоронювальний правозастосовний акт завершує дію механізму захисту права, а стадія реального, фактичного усунення порушень права, поновлення (визнання) суб'єктивного цивільного права чи (або) компенсації втрат, викликаних порушенням права.

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваних рішень та вчинення записів в реєстрі нерухомого майна, судове рішення, яке прокуратура подала в якості підстави для припинення права власності ВКФ «Юна-Сервіс» у формі ТОВ на земельну ділянку, кадастровий номер :09:000:0457, і в подальшому про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, було скасованим.

Суд, який відіграє провідну роль у здійсненні юридичної кваліфікації фактів справи, вважає, що даний позов має бути розглянутий в аспекті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, в якій зазначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 19.12.2014 р. «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» наголошено, що Європейський суд з прав людини визначив таким, що має автономне значення, не залежне від того, яке надається в правових системах держав - учасниць Конвенції, серед іншого, «майно» (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Як норми прямої дії підлягають застосуванню судом, зокрема, норми міжнародних договорів України, які закріплюють права людини та основоположні свободи.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу (Лист Верховного Суду України від 01.07.2013 р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ).

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Таким чином, порушення адміністративної справи має передумовою обставини, визначені ч.1 ст.6 КАС України.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Таким чином, підставами для визнання певних рішень суб'єкта владних повноважень неправомірними є невідповідність їх вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу. При цьому обов'язковою умовою визнання такого рішення неправомірним є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову, належних учасників процесу), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст.7 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Підставами для скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову, належних учасників процесу), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що Державний реєстратор прав на нерухоме майно Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_1 при прийнятті оскаржуваних рішень діяла необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права, у зв'язку із чим спірні рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

В рішенні у справі «П'єрсак проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що (при вирішенні спору) слід виходити з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

З урахуванням викладеного, за результатами зясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

На підставі положень ч.2,3 ст.162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Державного ресторатора прав на нерухоме майно Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_1 про скасування реєстрації № 28045503 від 02.02.2016 р. та про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 28156863 від 10.02.2016 р.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк