Справа № 826/10405/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 травня 2016 року № 826/10405/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс» (далі по тексту - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.08.2014 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.08.2014 року. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.08.2014 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 скасовано, а матеріали справи скеровані до суду першої інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції вказав, що судами попередніх інстанцій при вирішенні даної справи не досліджувалось питання реальності господарських операцій з урахуванням відповідних первинних бухгалтерських документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, наявність у підприємства основних засобів та трудових ресурсів, необхідних для вчинення дій, що становлять зміст відповідних операцій, тощо.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору необхідним є дослідження самих договорів укладених між позивачем та ТОВ «Світ-Брок» та всіх первинних документів, пов'язаних з їх виконанням, обставин, які б підтверджували рух активів у процесі здійснення господарських операцій позивача з контрагентами, а також встановлення наявності зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу головуючим по справі визначено суддю Качура І.А.

В ході судового розгляду справи позивач наполягав на задоволенні позову з огляду на безпідставність податкових повідомлень - рішень з мотивів їх суперечності приписам чинного законодавства.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості за безпідставності.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

В ході судового розгляду справи у письмовому провадженні судом в порядку приписів ст. 55 КАС України допущено заміну первісного відповідача - Державну податкову інспекцію в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві його правонаступником - Державною податковою інспекцію у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо правильності нарахування і сплати податку на прибуток та податку на додану вартість при взаємовідносинах з ТОВ «Світ-Брок» за період з 01.03.2012 року по 31.05.2012 року, за результатами якої складено акт від 27.01.2014 року № 63/26-54-22-01-10/33544190.

В акті перевірки зазначено, що позивачем порушено п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, а саме: завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування з податку на прибуток у період, що перевірявся, на загальну суму 1 020 650,00 грн.; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 51 965,00 грн.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 13.02.2014 року № , яким ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 020 650,00 грн. та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 77 947, 50 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: - ведення обліку платників податків; - інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; - перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо отримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За наслідком перевірки, відповідачем встановлено, що позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «Світ - Брок».

Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства ґрунтуються на інформації, що відображена іншими контролюючими органами у актах оформлених за результатами податкового контролю інших суб'єктів господарювання, зокрема: акті Бориспільської ОДПТ ГУ ДФС у Київській області від 30.10.2013 №220/22-1/37124694 про результати проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Світ-Брок» () щодо документального підтвердження господарських відносинах із ТОВ «Ангстрем Континенталь» () їх реальності та повноти відображення в обліку за період 01.03.2012 по 31.05.2012 року; - акті ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 21.12.2012 №7208/224/33906299 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Ангстрем Континеталь» () щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків ТОВ «Інфотерм» за червень 2011, ТОВ «Форест» за червень 2011, ТОВ «Пасіфік» за вересень 2011, ПП СВ «Гермес» за березень 2011, БПП «Сура» за вересень, листопад 2011.

Відповідач вказував, що суми ПДВ включено ТОВ «Група компаній «.Техінсервіс» до складу податкового кредиту по податкових накладних, отриманих від ТОВ «Світ-Брок» в результаті господарських операцій по ланцюгу постачання товарів від ТОВ «Ангстрем Континенталь», які не підтверджені документально зустрічними звірками, в т.ч. за березень-травень 2012 року.

На підставі вказаного, відповідач дійшов до висновку, що договори між ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» та ТОВ «Світ-Брок», відповідно до п.п.1, 2 ст.215, п.п.1, 5 ст.203 Цивільного кодексу України, є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю, тому бухгалтерські та податкові документи, складені ТОВ «Світ-Брок» стосовно взаємовідносин з ТОВ «Група компаній «Техінсервіс», не можуть бути прийняті до уваги як первинні документи, що підтверджують правомірність формування витрат та віднесення сум ПДВ до податкового кредиту ТОВ «Група компаній «Техінсервіс».

Суд критично ставиться до таких доводів відповідача, зважаючи на наступне.

При встановленні факту здійснення господарської операції дослідженню підлягають усі первинні документи, які належать складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Перевірці підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, зокрема: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідності строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Моментом виконання обов'язку продавця щодо передачі товару згідно ст.664 ЦК України є: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктом 5 ст.203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.12.2011 року між ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» (покупець) та ТОВ «Світ - Брок» (продавець) укладено договір поставки №261211, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити мелясу бурякову ДСТУ 3696-98.

В ході судового розгляду справи встановлено, а відповідачем не спростовано, що на відвантажений товар ТОВ «Світ-Брок» виписало наступні податкові накладні: №1 від 03.03.2012 на суму ПДВ 4150,12 грн., №21 від 25.03.2012 на суму ПДВ 9727,02 грн., №24 від 28.03.2012 на суму ПДВ 10 186,34 грн., №25 від 29.03.2012 на суму ПДВ 36 938.82 грн., №27 від 30.03.2012 на суму ПДВ 22 090,60 грн., №3 від 04.04.2012 на суму ПДВ 64 561,12 грн., №1 1 від 12.04.2012 на суму ПДВ 41 050,97 грн., №15 від 19.04.2012 на суму ПДВ 61 839,57 грн., №17 від 21.04.2012 на суму ПДВ 46 394,60 грн., №12 від 15.05.2012 на суму ПДВ 78 667,38 грн., №14 від 17.05.2012 на суму ПДВ 62 364,06 грн., №16 від 19.05.2012 на суму ПДВ 26 175,60 грн., №17 від 20.05.2012 на суму ПДВ 24 423,30 грн., №21 від 22.05.2012 на суму ПДВ 6027,12 грн., №22 від 22.05.2012на суму ПДВ 6355,80 грн., №23 від 22.05.2012 на суму ГІДВ 5892,48 грн., №40 від 26.05.2012 на суму ПДВ 6769,62 грн.; видаткові накладні: №РН-0000040 від 03.03.2012 на суму ПДВ 4150,12 грн., №РН-0000059 від 25.03.2012 на суму ПДВ 9727,02 грн., №РН-0000063'від 28.03.2012 на суму ПДВ 10 186, 34 грн., №РН-0000064 від 29.03.2012 на суму ПДВ 36 938,82 грн., №РН-0000067 від 01.04.2012 на суму ПДВ 15 728,88 грн., №РН-0000070 від 04.04.2012 на суму ПДВ 64 561,12 грн., №РН-0000078 від 12.04.2012 на суму ПДВ 41 050,97 грн., №РН-0000082'від 19.04.2012 на суму ПДВ 61 839,57 грн., №РН-0000083 від 20.04.2012 на суму ПДВ 50 423,57 грн.. №РН-0000084 від 21.04.2012 на суму ПДВ 46 394.60 грн., №РН-0000102 від 15.05.2012 на суму ПДВ 78 667, 38 грн., №РН-0000104 від 17.05.2012 на суму ПДВ 62 364,06 грн., №РН-0000106 від 19.05.2012 на суму ПДВ 26 175,60 грн., №РН-0000107 від 20.05.2012 на суму ПДВ 24 423,30 грн., №РН-0000111 від 22.05.2012 на суму ПДВ 6027,12 грн., №РН-0000112 від 22.05.2012 на суму ПДВ 6355,80 грн., №РН-0000113 від 22.05.2012 на суму ПДВ 5892,48 грн., №РН-0000114 від 22.05.20.12 на суму ПДВ 7088,40 грн., №РН-0000130 від 26.05.2012 на суму ПДВ 6769,62 грн. на загальну суму 11521677, 39грн., в т.ч. ПДВ 1920279, 56грн.

Поряд з цим, фактичні обставини справи свідчать, що факт поставки меляси бурякової підтверджується також товарно - транспортними накладними, які за формою та змістом відповідають чинному законодавству, зокрема: від 03.03.2012 № 723751, від 25.03.2012 №723752, від 25.03.2012 №723752/1, від 28.03.2012 №723826, від 31.03.2012 №723850, від 04.04.2012 № 723841, від 04.04.2012 № 723826, від 11.04.2012 №723840, від 13.04.2012 №723830, від 18.04.2012 №723779, від 18.04.2012 № 723783, від 18.04.2012 №723780, від 18.04.2012 №723777, від 19.04.2012 №723784, від 19.04.2012 №723781, від 21.04.2012 №723783, від 14.05.2012 №727011, від 14.05.2012 №766227, від 14.05.2012 №759404, від 14.05.2012 №777557, від 15.05.2012 №777552, від 16.05.2012 №759405, від 16.05.2012 №777553, від 16.05.2012 №777558, від 16.05.2012 №766228, від 18.05.2012 № 777554, від 18.05.2012 №766229, від 18.05.2012 №759405, від 18.05.2012 №777559, від 21.05.2012 №777555, від 21.05.2012 №766230, від 21.05.2012 №777561, від 21.05.2012 №727012, від 21.05.2012 №729762, від 23.05.2012 №766231.

Розрахунки за поставлений товар здійснювались у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, що підтверджується виписками з банківського рахунку ТОВ «Група компаній «Техінсервіс», копії яких містяться у матеріалах судової справи.

Фактичні обставини справи свідчать, що в подальшому ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» придбану мелясу бурякову реалізовано Державному підприємству «Наумівський спиртовий завод» на підставі договору про закупівлю товарів за державні кошти №22.12.11 від 22 грудня 2011 року.

На підтвердження поставки товарів, відповідно до умов Договору, підприємством оформлено видаткові накладні: №ГК-0000078 від 03.03.2012 на суму ПДВ 4169,25 грн., №ГК- 0000101 від 25.03.2012 на суму ПДВ 9771,85 грн., №ГК-0000117 від 28.03.2012 на суму ПДВ 10 233,28 грн., №ГК-0000118 від 29.03.2012 на суму ПДВ 37 109,05 грн., №ГК-0000123 від 01.04.2012 на суму ПДВ 15 801,37 грн., №ГК-0000130 від 04.04.2012 на суму ПДВ 64 858,63 грн., №ГК-0000154 від 12.04.2012 на суму ПДВ 41 240,15 грн., №ГК -0000169 від 19.04.2012 на суму ПДВ 62 124,55 грн., №ГК-0000170 від 20.04.2012 на суму ПДВ 50 655,93 грн., №ГК -0000171 від 21.04.2012 на суму ПДВ 46 608,40 грн., №ГК-0000218 від 15.05.2012 на суму ПДВ 79 462,00 грн., №ГК-0000225 від 17.05.2012 на суму ПДВ 62 994,00 грн., №ГК-0000228 від 19.05.2012 на суму ПДВ 26 440,00 грн., №ГК-0000229 від 20.05.2012 на суму ПДВ 24 670,00 грн., №ГК-0000235 від 22.05.2012 на суму ПДВ 38048,00 грн., №ГК-0000246 від 26.05.2012 на суму ПДВ 34862,00 грн., та виписано наступні податкові накладні: №4 від 03.03.2012 на суму ПДВ 4169,25 грн., №42 від 25.03.2012 на суму ПДВ 9771,85 грн., №48 від 28.03.2012 на суму ПДВ 15 888,79,34, №55 від 29.03.2012 на суму ПДВ 37 109,05 грн., №1 від 01.04.2012 на суму ПДВ 15801,37 грн., №17 від 04.04.2012 на суму ПДВ 64 858,63 грн., №37 від 12.04.2012 на суму ПДВ 41 240,15 грн., №54 від 19.04.2012 на суму ПДВ 62 124,55 грн., №55 від 20.04.2012 на суму ПДВ 50 655, 93 грн., №57 від 21.04.2012 на суму ПДВ 46 608.40 грн., №27від 15.05.2012 на суму ПДВ 79 462.00 гри., №31 від 17.05.2012 на суму ПДВ 62 994,00 грн., №37 від 19.05.2012 на суму ПДВ 26 440,00 грн., №38 від 20.05.2012 на суму ПДВ 24 670,00 грн., №44 від 22.05.2012 на суму ПДВ 38048.00 грн., №53 від 26.05.2012 на суму ПДВ 34862,00 грн.

Проте, зі змісту акту перевірки вбачається, що відповідачем без належного ґрунтовного аналізу первинної документації, оформленої за наслідками проведених позивачем господарських операцій з контрагентом висновки щодо нереальності таких операцій будуються виключно на відомостях, що відображені у актах інших контролюючих органів, складених за результатами здійснення податкового контролю контрагентів позивача.

Зокрема, відповідач на підтвердження порушення позивачем норм податкового законодавства покликався на акт №220/22-1/37124694 від 30.10.2013р.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на наступне.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 року, та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2014 позов ТОВ «Світ - Брок» по справі №817/4240/13-а задоволено повністю. Визнано протиправними дії Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області щодо виключення з електронної бази даних «Деталізована інформація по платнику ПДВ щодо результатів автоматичного співставленім податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДНА України» сум податкових зобов'язань за господарськими операціями з ТОВ Група компаній «Техінсервіс» на загальну суму 204 129, 79 грн. (в т.ч.: за березень 2012 на суму 32 457, 74 грн., за квітень 2012 на суму 50 141, 63 грн., за травень 2012 на суму 121 530, 42 грн.) та сум податкового кредиту за господарськими операціями з ТОВ «Ангстрем Континенталь» на загальну суму 160 962, 22 грн. (в т.ч.: за березень 2012 на суму 25 775, 66 грн., за квітень 2012 на суму 46 262, 12 грн., за травень 2012 на суму 88 924, 50.

Так, судами у межах вирішення справи №817/4240/13-а встановлено факт реального здійснення господарських операцій із постачання меляси бурякової між ТОВ «Група компаній «Техінсервіс» та ТОВ «Світ-Брок».

Частиною 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, як встановлено п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, пп.2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобов'язань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є лише правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Частиною першою ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства. Отже, правочин, укладений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, суперечить і моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята ст. 203 ЦК України). Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з частиною третьою ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Водночас, зі змісту акту перевірки слідує, що доводи про порушення позивачем норм законодавства побудовані через призму встановлених недоліків у діяльності контрагентів позивача.

Суд критично ставиться до таких аргументів відповідача, з огляду на наступне.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України межі юридичної відповідальності мають індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Виходячи з наведеного, позивач як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності, за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо сплати податків іншими контрагентами.

Також, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Згідно п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.10 ст. 201 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

З аналізу викладених положень вбачається, обов'язковою умовою включення суми ПДВ до складу податкового кредиту є наявність податкових накладних, належним чином зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірність оспорюваних рішень.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №№, від 13.02.2014р.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур