Справа № П/811/2085/15
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2016 рокусправа № П/811/2085/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року у справі № П/811/2085/15

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Кіровоградської області

за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України

про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Кіровоградської області, в якому просив:

1) визнати протиправними дії відповідача в обмеженні суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами та недоплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року;

2) стягнути з апеляційного суду Кіровоградської області суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 14500,00 грн.

27.01.2016 року позивачем подано письмову заяву про зменшення позовних вимог до 10192 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідно до ч.1 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 01.05.2014 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Також, зазначив, що зменшення розміру суддівської винагороди Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», є фактичним зниженням рівня незалежності суддів, порушенням Конституції України та норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду обгрунтована тим, що відповідач діяв на підставі та у спосіб, що визначені чинним законодавством, зокрема у відповідності до положень Закону України від 31.07.2014 року №1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік". При цьому, суд зазначив, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України. Правомірність застосування Закону України «Про Державний бюджет» визначено у рішенні КСУ від 26.12.2011 року № 20-рп/2011.

Суд також вказав, п.64 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру.

Тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що дії відповідача не звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначив, що висновки суду першої інстанції про законність обмеження суддівської винагороди є необґрунтованими з огляду на їх невідповідність конституційним принципам про недопустимість скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відтак, норми Законів України, на які послався суд першої інстанції, є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Третя особа направила до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила залишити рішення суду без змін, як законне та обгрунтоване.

Зазначила, що відповідно до ч.2 ст.41, ст..129 абз.6 п.1 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст..8 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» позивачу правомірно обмежена виплата суддівської винагороди. Підставою вчинення таких дій відповідача було ведення у дію Закону України від 31.07.2014 року №1622-VII «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Так, п.64 Прикінцевих положень Закону №1622-VII встановлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру, тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням встановленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, в даному випадку не відбулося звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Сторони та їх представники, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибули.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивача - ОСОБА_1 на підставі Постанови Верховної Ради України від 23 травня 2013 року №306-VІI, Наказом №299-ЗП від 23 липня 2013 року голови апеляційного суду Кіровоградської області зараховано до складу апеляційного суду Кіровоградської області безстроково, відповідно до постанови Верховної Ради України №95 - VІI від 25.12.2014 року позивач звільнений у відставку.

Судом також встановлено, що виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалась відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-VII), яким Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII доповнено пунктом 64, що визначав максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Як вказано вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування названого Закону відповідачем було правомірним, що виключає підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

В ч. 1 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 України "Про судоустрій та статус суддів" суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

31 липня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-VII). Цим Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з пояснювальної записки до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", в якій зазначається обґрунтування необхідності прийняття даного Закону, вказано, що відповідно до положень Програми діяльності Кабінету Міністрів України, з метою забезпечення відновлення економіки України та невідкладної стабілізації фінансової ситуації підготовлено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" з урахуванням оновленого макроекономічного прогнозу розвитку України на 2014 рік. Новий бюджет враховує реалії економічної ситуації та динаміку її розвитку.

Таким чином, дані зміни були необхідні задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом. Отже, з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-VII).

Разом з тим суд наголошує, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

У рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи, що Конституція України безпосередньо не визначає розмір суддівської винагороди, слід дійти висновку, що здійснюючи у 2014 році виплату позивачу суддівської винагороди в межах, передбачених п.64 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (у редакції Закону №1622-VII), відповідач діяв згідно норм ст.ст. 19, 92 Конституції України, ст.64 Закону України № 719- II, та враховуючи правову позицію Конституційного суду України щодо зміни соціально-економічних прав громадян шляхом прийняття Законів про Державний бюджет України, що виключає підстави для визнання його дій протиправними.

Доводи позивача стосовно того, що норми Закону від 31.07.2014 року № 1622-VII, які стосуються суддівської винагороди, не підлягали застосуванню, як такі, що не відповідають Конституції України, зокрема ст.ст.126, 130, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки названі положення в установленому порядку неконституційними не визнано.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що під час судового розгляду Кіровоградський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.08.2015 року звернувся до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII, яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України (а.с.34-35).

Постановою Пленуму Верховного Суду України №19 від 02.10.2015 року було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: "Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010" (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011) (а.с.45-50).

Щодо тверджень позивача про те, що зменшення розміру суддівської винагороди відповідачем відповідно до Закону №1622-VII є фактичним зниженням рівня незалежності судді та порушує низку міжнародних документів, зокрема положення Європейської хартії про закон "Про статус суддів" та Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи, то суд зазначає наступне.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі "Савіцкас та інші проти Литви" зазначив: "Вислів "коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується", що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також підкреслити, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) не відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Суд акцентує увагу на тому, що аналогічні правові позиції ЄСПЛ неодноразово висловлював у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйяртан Асмундсон проти Ісландії", які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014 році згідно Законів №1622-VII від 31.07.2014 року, № 76-VIIІ від 28.12.2014 року "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", слід дійти висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Посилання позивача на ту обставину, що судове засідання відбулося 27.01.2016 року, а судове рішення датовано 28.01.2016 року, не можуть бути підставою для скасування постанови суду, оскільки, за результатами судового засідання, що відбулося 27.01.2016 року, винесено відповідну ухвалу (а.с.78). Постанову від 28.01.2016 року винесено судом в порядку письмового провадження, про перехід якого винесено усну ухвалу, відображену у журналі судового засідання (а.с.77).

Та обставина, що суд не зазначив про наявність клопотання позивача, у якому йдеться про зменшення суми, заявленої до стягнення, не може бути підставою для скасування постанови суду, оскільки назване процесуальне порушення не призвело до неправильного судового рішення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року у справі № П/811/2085/15 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: А.О. Коршун