Справа № 823/206/16
Суддя: В.І. Орленко
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року справа № 823/206/16

м. Черкаси

11 год. 45 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Орленко В.І.,

за участю секретаря - Дудки Г.О.,

позивача ОСОБА_1 - особисто,

представника позивача ОСОБА_2 - за договором,

представника відповідача Рябоконя В.І. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державтоінспекції УМВС України в Черкаській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить: стягнути з управління Державтоінспекції УМВС України в Черкаській області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2015 до 29.04.2016.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, обґрунтовуючи їх тим, що 30.10.2015 при звільненні ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх з справ позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. 11.03.2016 на розрахунковий рахунок позивача перерахована вихідна допомога при звільненні; 29.04.2016 проведено остаточний розрахунок з виплати компенсації за невикористану відпустку.

Згідно з положеннями ст. 117 Кодексу законів про працю України, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (29.04.2016).

Представник відповідача проти заявленого адміністративного позову заперечує, мотивуючи це тим, що враховуючи велику кількість звільнених та, як наслідок, не передбачених значних сум для виплат, УДАІ УМВС України в Черкаській області не змогло провести повний розрахунок з позивачем безпосередньо при звільненні.

На спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю України, оскільки вказані відносини врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства. Відповідна правова позиція викладена в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, згідно з яким передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Представник відповідача також зазначає, що вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку не є заробітною платою, яка підлягаю виплаті у день звільнення, відтак, положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані.

Заслухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1, інспектор з технічного нагляду відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Корсунь-Шевченківської району УМВС був звільнений в запас ЗС України за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (наказ №294 о/с від 30.10.2015).

Відповідно до розрахункового листа за листопад 2015 року №9493 позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5258,25 грн.; згідно з розрахунковим листом за грудень 2015 року №9494 - нарахована вихідна допомога у розмірі 41512,50 грн.

Листом голови ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Черкаській області (наданим на лист позивача від 23.12.2015 про проведення розрахунку при звільненні) позивач повідомлявся, що з причини значної кількості звільнених осіб рядового та начальницького складу і вільнонайманого складу УДАІ УМВС України в Черкаській області в період з жовтня 2015 року по січень 2016 року, потребується близько 1 мільйона гривень для виплат. Повний розрахунок буде здійснено в найкоротший термін при умові надходження кошторисних призначень, до закінчення процедури ліквідації органу.

Згідно з довідкою управління Державтоінспекції УМВС України в Черкаській області від 23.03.2016 №13/5-30, сума вихідної допомоги перерахована на картковий рахунок позивача 11 березня 2016 року; грошова компенсація невикористаної відпустки не виплачена у зв'язку з відсутністю фінансування.

Відповідно до реєстру перерахувань на особові рахунки за листопад 2015 року від 28.04.2016, відповідачем проведена виплата позивачу компенсації за невикористану відпустку.

В судовому засіданні встановлено, що фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений 29 квітня 2016 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у своїй постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) зазначає, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на п. 2 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 про те, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Верховний Суд України при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, ст. 18 Закону України «Про міліцію» вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальну законі в (постанова суду від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15).

Відповідна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 К/800/10543/15 (№2а-5582/08), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.07.2015 К/9991/39504/11, ін.

Правовідносини з приводу проходження служби в органах внутрішніх справ на час виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію», Положенням про проходженням служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), наказами та розпорядженнями МВС України.

Зазначеними нормативними актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника органів внутрішніх справ.

Лише в пункті 1.18. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за N 205/14896, зазначено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

В той же час такий порядок визначений Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП), зокрема, положеннями ст.ст. 116 - 117 КЗпП.

Згідно з п. 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

При усуненні розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції пункту 56 Положення, статті 24 Закону України «Про відпусту», Верховний Суд України, з посиланням на вимоги статей 1-3, 12, 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в попередній редакції), вказав на те, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами (постанова Верховного суду України від 14.10.2014 №21-413а14).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини щодо відшкодування заробітку за час затримки розрахунку при звільнення працівника органів внутрішніх справ, застосовується трудове законодавство.

Відповідна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.04.2016 у справі №826/20169/14 (К/800/28525/15).

Крім того, помилковим є посилання відповідача на те, що позивачем пропущено встановлений в ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду, оскільки норма вказаної статті передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, до заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні повинні застосовуватись строки встановленні в ст. 233 КЗпП України.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

Конституційним Судом України за наслідками розгляду конституційного звернення громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зроблено висновок про те, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Верховний Суд України в постанові від 24.06.2015 (справа № 6-159цс13) висловив правову позиція, за змістом якої для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи вищевказану позицію Верховного Суду України щодо початку перебігу строку звернення до суду, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений в ст. 233 КЗпП України.

Згідно з п. 21 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулось 30.10.2015, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за серпень - вересень 2015 року.

Згідно з довідкою Управління Державтоінспекції УМВС в Черкаській області від 09.04.2016 №65, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період серпень - вересень 2015 року складає 6283,54 грн. (3141,77 + 3141,77); середньоденна грошове утримання 142,81 грн.

Період затримки розрахунку за період з 31.10.2015 по 29.04.2016 склав 127 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 31.10.2015 по 29.04.2015 становить: 127 х 142,81 = 18136,87 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з управління Державтоінспекції УМВС України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18136 (вісімнадцять тисяч сто тридцять шість) грн. 87 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.І. Орленко

Повний текст постанови виготовлений 23.05.2016.