Справа № 821/3516/15-а
Суддя: Варняк С.О.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/3516/15-а
Херсонський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Варняка С.О.,

суддів: Бездрабка О.І., Циганій С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач в обґрунтування свої позовних вимог посилається на те, що з 2008 року працювала в Управлінні Національного банку України в Херсонській області на посаді начальника відділу валютного контролю та ліцензування. Позивач була звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скорочення штатної чисельності працівників. Порушенням своїх трудових прав позивач вважає те, що відповідач одночасно із попередженням про наступне вивільнення не запропонував ОСОБА_1 іншу посаду в системі НБУ. Крім того, приймаючи рішення про звільнення, відповідачем не взято до уваги відмову профспілкового комітету УНБУ в Херсонській області у наданні згоди на звільнення позивача.

Враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Національного банку України в Херсонській області від 19.08.2015 р. № 138-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України з посади начальника відділу валютного контролю та ліцензування з моменту його винесення з 19.08.2015 р. ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу валютного контролю та ліцензування Управління Національного банку України в Херсонській області або на аналогічній посаді в Національному банку України, яка існує на момент поновлення з 19.08.2015 р.;

- стягнути з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 157930,80 грн.;

- стягнути з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 2500,00 грн. витрат на правову допомогу;

- судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач до суду надав письмові заперечення. Посилався на те, що на виконання наказу Національного банку України від 09.09.2014 р. № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України" в Управлінні НБУ в Херсонській області ( далі - Управління ) були скорочені всі наявні вакантні посади, а також скорочувалися ті посади, з яких звільнялися працівники. Постановою Правління НБУ від 15.01.2015р. № 14 "Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України" виключено зі структури Управлінні НБУ в Херсонській області відділ валютного контролю та ліцензування зі скороченням штату працівників. На виконання п. 10 постанови №14 від 15.01.2015 року Управлінням видано наказ від 20.04.2015 № 59-к "Про попередження щодо наступного вивільнення", з яким було ознайомлено позивача. Позивачу не пропонували іншу посаду у зв'язку з відсутністю в Управлінні вакантних посад відповідної категорії. Посилаючись на наведені обставини, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача просив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Відповідач до суду не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Виходячи з викладеного, суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 01.07.2008 р. працювала на посаді начальника відділу валютного контролю та ліцензування в Управління НБУ в Херсонській області.

Постановою Правління Національного банку України від 15.01.2015р. № 14 затверджено структуру Нацбанку України та зобовязано керівників структурних підрозділів НБУ в звязку зі скороченням штату працівників зі структури управлінь, в тому числі у Херсонській області, відділ валютного контролю та ліцензування, відділ банківського нагляду та відділ (сектор) захисту інформації та видати відповідний наказ.

20.04.2015 року Управлінням НБУ в Херсонській області було видано наказ № 59-к "Про попередження щодо наступного вивільнення", з яким було ознайомлено позивача.

Відповідно до протоколу № 17 від 28.05.2015 Управління НБУ в Херсонській області постановили не надавати згоду на звільнення ОСОБА_1, начальника відділу валютного контролю та ліцензування, у зв'язку з грубим порушенням вимог норм статті 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України.

Наказом начальника Управління НБУ в Херсонській області від 19.08.2015 р. № 138-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 19.08.2015р. за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатної чисельності працівників.

Відповідно до листа Управління НБУ в Херсонській області від 04.11.2015 року № 92-04/17-111/2874 згода первинної організації Управління НБУ в Херсонській області на звільнення ОСОБА_1 відсутня.

Станом на 19.08.2015 в штатному розписі Управління НБУ в Херсонській області вакантних посад не було. За період з 01.04.2015 по 19.08.2015 були вакантні посади: охоронника 5 розряду відділу банківської безпеки, інкасатора відділу перевезення цінностей та організації інкасації, водія автотранспортних засобів адміністративного відділу та посада провідного економіста сектору організації роботи з готівкою відділу готівкового обігу і касових операцій.

Національним банком України на вимогу суду надано список вакансій, які існували в центральному апараті у період з 01.04.2015 р. по 19.08.2015 р., з якого видно, що за наведений період у відповідача існували 74 вакантні посади, а саме: посади провідних економістів, головних економістів, економістів 1-ї категорії, головних інженерів, головних аудиторів, керівників та заступників департаментів.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), за приписами частини 4 якої припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При скороченні чисельності та штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та з врахуванням інших критеріїв.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до ст. 40 та ст. 42 КЗпП України допускається звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу, і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Тобто, трудовий договір, укладений на невизначений термін може бути розірваний роботодавцем лише з підстав, визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Отже, роботодавець має право за своєю ініціативою звільнити працівника лише за умови наявності певних підстав, з якими закон пов'язує виникнення у роботодавця права на розірвання трудового договору.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено застосування п. 1 ст. 40 КЗпП України при розгляді справ пов'язаних з звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Зокрема, пунктом 19 вказаної постанови визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому, така можливість визначається не тільки наявністю іншої вільної посади, але й можливістю особи обіймати цю посаду за своєю освітою, спеціальністю та досвідом роботи.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що при реорганізації підприємства звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. При цьому, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Отже, як зазначає Верховний Суд України у своїй постанові, при проведенні звільнення працівника у звязку із скороченням чисельності чи штату, орган уповноважений приймати таке рішення має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Однак така перестановка можлива тільки за умови, що скорочується посада працівника, який за оцінкою роботодавця є більш кваліфікованим та користується переважним правом на залишенні на роботі, передбаченим ст. 42 КЗпП України.

Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача відповідач зобовязаний був проводити з дотриманням вимог ст. ст. 42 та 49-2 КЗпП України, встановивши наявність чи відсутність у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі, з врахуванням рівня її кваліфікації, продуктивності праці та стажу роботи, а також щодо її переведення, як більш кваліфікованого працівника, на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Частинами третьою та четвертою статті 252 КЗпП передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства (так само структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний профспілковий орган), крім випадків додержання загального порядку, допускається, якщо є попередня згода виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 КАС України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а відповідачем на підтвердження дотримання ним ст.ст. 42 та 49-2 КЗпП України при звільненні позивача не надано суду доказів пропонування ОСОБА_1 посади в Управлінні та в НБУ та/або відмови позивача від запропонованих посад, а також доказів того, що позивач не мала переважного права на залишенні на роботі, а відповідач не мав можливості перевести за її згоди на іншу роботу в системі НБУ.

Таким чином, суд вважає, що приймаючи рішення про звільнення позивача в звязку зі скороченням штату, не запропонувавши ОСОБА_1 іншої посади та не врахувавши переважного права на залишенні на роботі в системі НБУ, зважаючи на тривалий безперервний стаж позивача в структурі Національного банку, постійне підвищення нею кваліфікації та відсутність будь-яких стягнень, не взявши до уваги відмову профспілкого комітету в наданні зголи на звільнення позивача, відповідач діяв не у межах повноважень та у не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, необґрунтовано та без врахування всіх обставин, чим порушив норми трудового законодавства України.

За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та скасування спірного наказу.

Відповідно до ч. 2 ст 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок) цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1).

У відповідності до абзацу 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата . Не приймаються до уваги календарні місяці, які не були повністю відпрацьовані.

Так, згідно з п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Управління НБУ в Херсонській області від 25.01.2016 р. № 17-249/02 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.06.2015р. по 31.07.2015р. становить 547,61 грн.

Кількість робочих днів у серпні 2015 року становить (залишок) 7 дні, у

вересні 2015 року - 22 дн.

жовтні 2015 року - 21 дн.

листопаді 2015 року - 21 дн.

грудні 2015 року - 23 дн.

січні 2016 року - 19 дн.

лютому 2016 року - 21 дн.

березні 2016 року - 22 дн.

квітні 2016 року - 21 дн.

травні 2016 року - 13 дн., всього 190 днів.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 190 х 547,61=104045,90 грн.

Що стосується вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вимога про стягнення витрат на оплату правової допомоги задоволенню не підлягає, оскільки як вбачається з матеріалів справи, звіту про надання правової допомоги представником позивача до суду не надано, як і розрахунків, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави та ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Наявні в матеріалах справи акт прийому-передачі виконаних робіт ( наданих послуг ) від 16.05.2016р. та копія квитанції № 138809 від 16.05.2016 р. не є розрахунком чи звітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Виходячи з викладеного, на підставі ст.ст. 8, 9, 12, 19, 158, 159, 161, 162, 163 КАС України,

постановив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Управління Національного банку України в Херсонській області від 19.08.2015 р. № 138-к " Про звільнення ОСОБА_1В.".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу валютного контролю та ліцензування Управління Національного банку України в Херсонській області .

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104045 ( сто чотири тисячі сорок п'ять ) грн. 90 коп.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді посади начальника відділу валютного контролю та ліцензування Управління Національного банку України в Херсонській області та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Варняк С.О.

Суддя Бездрабко О.І.

Суддя Циганій С.І.

кат. 12.3