Справа № 2а-5840/12/1070
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є.
Суддя-доповідач:Майор Г.І.
УХВАЛА

"17" травня 2016 р. Справа № 2а-5840/12/1070

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду від "14" вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління юстиції у Київській області про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2015 року Київський окружний адміністративний суд постановив окрему ухвалу в адміністративній справі №2а-5840/12/1070, яку направив до Генерального прокурора України Шокіна В.М. для внесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України і початок досудового розслідування.

Зі змісту окремої ухвали убачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність перевірки законності ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 року про залишення частини позовних ОСОБА_4 без розгляду, ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 року про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та від 01.07.2015 року про скасування ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 року та направлення справи для продовження розгляду.

Ухвалено надати у розпорядження Генерального прокурора України копії відповідних судових рішень та інші матеріали адміністративної справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, суддя Київського апеліційного адміністративного суду ОСОБА_3., який постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та у складі колегії суддів брав участь у перегляді ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 року в апеляційному порядку, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказану окрему ухвалу. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, що є підставою для його скасування. Зазначає, що в тексті ухвали міститься завідомо неправдива інформація щодо відкриття суддею апеляційного провадження до надходження апеляційної скарги, а також намагання судді першої інстанції ОСОБА_5 у незаконний спосіб ревізувати висновки судової колегії апеляційної інстанції в частині підстав скасування ухваленого судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вже зазначалося, постановляючи окрему ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність перевірки законності як ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 р. про залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління юстиції у Київській області про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_4 №96/31 від 30.11.2011 року , так і ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, та від 01.07.2015 р. про скасування ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 р. в частині залишення без розгляду позовних вимог та направлення справи в цій частині для продовження розгляду.

В обгрунтування такого висновку суд першої інстанції вказав, що суддею Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3, при прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013, не дотримано вимог частини 2 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, 27.05.2015 позивач ОСОБА_4 повторно звернулась з апеляційною скаргою на ухвалу від 18.03.2013, а ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду (суддя ОСОБА_3.) від 14.05.2015 відкрито апеляційне провадження, тобто за 13 днів до подачі апеляційної скарги.

Крім того, в окремій ухвалі зазначено, що згідно ухвали суду апеляційної інстанції від 01.07.2015 ухвала суду першої інстанції від 18.03.2013 року про залишеня без розгляду частини вимог ОСОБА_4 скасована, а справу направлено для продовження розгляду в той же суд. Апеляційна скарга на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 року подана позивачем за спливом майже дворічного терміну. Однак, питання про поновлення пропущеного процесуального строку апелянтом не порушувалось.

Колегія суддів не погоджується з окремою ухвалою Київського окружного адміністративного суду виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Окрема ухвала має бути обґрунтованою і вмотивованою. Вона може бути винесена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли вчиненню злочину або іншого правопорушення. Обставини, які належать до причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, підлягають всебічному, повному та об'єктивному дослідженню в судовому засіданні.

В окремій ухвалі суд повинен указати, в чому конкретно полягають встановлені порушення закону, які саме права громадян порушено, або зазначити причини й умови, що сприяли вчиненню порушення.

Суд не може винести окрему ухвалу, яка за своїм змістом ставить під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого у цій справі рішення.

Окрема ухвала направляється відповідним особам чи органам, які можуть усунути причини та умови. Це можуть бути вищестоящі органи, керівники осіб, які допустили порушення закону, органи прокуратури, міліції. Ці органи повинні мати повноваження, необхідні для вжиття відповідних заходів реагування. Суд не має права в окремій ухвалі визначати конкретні заходи, які слід вжити для усунення причин та умов, що сприяли правопорушенню, оскільки це виходить за межі його компетенції.

З вищенаведеного випливає, що окрема ухвала повинна містити чітко сформульовані порушення закону, що призвели до порушення права сторони у справі, а також суб'єкта владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Відповідно до пункту 7 частини1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з роз'ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Згідно зі статтями 6, 124 Конституції України, статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Виключно суди в Україні здійснюють правосуддя на засадах верховенства права, забезпечуючи кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Міжнародні стандарти формування та функціонування судових органів і статусу суддів, Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН, рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи визначають, що захисту прав та інтересів суддів у звязку зі здійсненням ними правосуддя - невід'ємна частина принципу незалежності суду.

Верховенство права, ефективний захист прав та свобод людини і громадянина, юридичних осіб, інтересів суспільства і держави забезпечується державою шляхом забезпечення умов для функціонування у ній незалежного та неупередженого суду. Незалежність і недоторканість суддів не їх особистим привілеєм, адже це - ознака правової держави, одна з фундаментальних засад демократичного суспільства, елемент статусу суддів, який має публічно-правове значення - забезпечення здійснення правосуддя незалежним, неупередженим і справедливим судом.

Конституція України в статті 126 визначає, що незалежність і недоторканість суддів гарантуються Конституцією і законами України, вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Цю норму можна охарактеризувати як презумкцію законності судових рішень. Вона є важливою гарантією незалежності суддів при прийнятті рішень. Із цього конституційного положення випливає, що виключне право перевірки законності і обгрунтованості судових рішень має відповідний суд, визначений згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Статтею 129 Конституції України забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом визначено як одна з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 185 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим кодексом. Заперечення на інші ухвали можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, право перевірки законності та обґрунтованості прийняти судових рішень суду першої інстанції має право суд апеляційної, а право перевірки законності та обґрунтованості прийняти судових рішень суду першої та/або апеляційної інстанції - суд касаційної інстанції, а не Генеральний прокурор України .

Згідно статті 12 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року суддя не може робити публічних заяв, коментувати в засобах масової інформації справи, які перебувають у провадженні суду, та піддавати сумніву судові рішення, що набрали законної сили. Суддя не має права розголошувати інформацію, що стала йому відома у зв'язку з розглядом справи.

Ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 року про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, та від 01.07.2015 року про скасування ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 року набрали законної сили.

У заяві Ради суддів України від 29.04.2016 року підкреслено, що давати оцінку законності та обгрунтованості рішень судді можуть тільки суди апеляційної та касаційної інстанції. В частині моніторингу діяльності професійного судді, законодавством передбачено діяльність Вищої кваліфікаційної комісії суддів та Вищої Ради юстиції.

У Монреальській універсальній декларації про незалежність правосуддя, прийнятій на першій світовій конференції про незалежність правосуддя у 1983 році вказано, що у процесі прийняття рішень судді є незалежними від своїх колег.

Київський окружний адміністративний суд, приймаючи окрему ухвалу від 14 вересня 2015 року у даній адміністративній справі вищенаведеного не врахував.

Враховуючи вищевикладене, окрема ухвала Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року підлягає скасуванню як незаконна.

Керуючись ст.ст.195, 197, 202, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, окрему ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

С.М. Шевчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_4 АДРЕСА_1,07400

3- відповідачу/відповідачам: Головне управління юстиції у Київській області вул.Ярославська,5/2,м.Київ,04071

4-ОСОБА_3. АДРЕСА_2 ,