Справа № 2а-4361/11/1370
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ К/800/21438/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області до Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа - ОСОБА_4, про скасування постанови, за касаційною скаргою Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року, -

встановив:

У квітні 2011 року Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області звернулося в суд із позовом, у якому просило скасувати постанови підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про арешт коштів боржника у виконавчих провадженнях №№ 11138221 та 11139445.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області змінено. У решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За перевіркою матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2009 року заступником начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області винесено постанови про арешт коштів боржника у виконавчих провадженнях №№ 11138221 та 11139445 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-62, виданого 24 грудня 2008 року Миколаївським районним судом Львівської області про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_4 2920,48 гривень щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня 2008 року як інваліду війни ІІ групи та 1990 гривень грошової допомоги на оздоровлення відповідно до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані постанови про арешт коштів боржника є правомірними та винесені відповідачем з дотриманням вимог закону, а тому підстав для їх скасування немає.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області звернулося в суд із позовом до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, який не є органом державної виконавчої служби, що виключає можливість його участі у даній справі в якості відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Такими органами державної виконавчої служби відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року №202/98-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 202/98-ВР) є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Виходячи із зазначених положень, по цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби.

Структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом № 202/98-ВР як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у справах, що розглядаються відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом апеляційної інстанції, Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області звернулося з позовом до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, який не входить до переліку органів державної виконавчої служби, визначеного Законом № 202/98-ВР, а тому не може виступати в якості відповідача у таких справах.

Зі змісту статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Виходячи з того, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що у даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача та не допустив його заміну на належного, - відповідно до переліку, визначеного частиною 1 статті 3 Закону № 202/98-ВР, що призвело до процесуальних порушень, суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки сам він позбавлений можливості допустити заміну неналежної сторони у справі.

У відповідності до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року та постанова Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року в незміненій частині прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області - залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2013 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року в незміненій частині у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області до Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа - ОСОБА_4, про скасування постанови - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.