Справа № 803/3865/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Справа № 876/1669/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Сапіги В.П.

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.02.2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо незабезпечення місцем для проживання (житлом) та зобов`язання відповідача орендувати для проживання житло.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.02.2016 року визнано протиправною бездіяльність відповідача, а в решті позовних вимог відмовлено.

Військова частина № НОМЕР_1 Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України постанову суду першої інстанції оскаржила, подавши апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що у прикордонному загоні є ряд інших військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку і в списках осіб, що потребують отримання службових житлових приміщень, котрі також мають право на суборенду житлового приміщення. Чинним законодавством не передбачено, яким чином прикордонний загін повинен знаходити (виявляти) власників житла для оренди житлових приміщень, що ускладнює укладання таких договорів.

Суд першої інстанції вказаним документам не надав правової оцінки.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 рішенням гарнізонної житлової комісії м. Луцька Державної прикордонної служби України від 24.04.2009 року зарахований зі складом двох осіб до списку осіб, що потребують отримання службових житлових приміщень відповідно до ЖК України.

ОСОБА_2 числився на посаді заступника начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

15.04.2014 року між ОСОБА_1 та начальником Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України Токовим І.Б. було укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, який набрав чинності 19.06.2015 року.

У пункті 2 контракту вказано, що Державна прикордонна служба України, серед іншого, зобов`язується забезпечити відповідно до законодавства належні умови для проходження військової служби громадянином України, зокрема, надання жилого приміщення або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення.

З договору про закупівлю послуг з оренди житлового приміщення № 7-13 від 01 січня 2013 року слідує, що військова частина НОМЕР_1 в особі командира частини ОСОБА_3 (орендар) з однієї сторони та фізичної особи ОСОБА_4 (орендодавець) з іншої сторони уклали договір про те, що орендодавець надає, а орендар приймає в оренду житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового проживання військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 (суборендар) та його сім`ї. Загальна сума договору становить 16800 грн. Розмір плати за користуванням житловим приміщенням в місяць складає 1400 грн.

За договором суборенди житлового приміщення № 8-13 від 01 січня 2013 року визначено, що в/ч НОМЕР_1 (орендар) надала ОСОБА_1 (суборендар) у користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , яке являє собою одну кімнату житловою прощею 16 кв.м. та термін дії договору встановлено до 31.12.2013 року.

Актом приймання-передачі орендованого житлового приміщення від 01 січня 2013 року наведене житлове приміщення, а також обладнання та інвентар було передано від орендодавця ( ОСОБА_4 ) до орендаря ( в/ч НОМЕР_1 ), а в подальшому від орендаря до суборендаря ( ОСОБА_1 ).

Додатковою угодою № 1-13 від 30 грудня 2013 року, договір про закупівлю послуг з оренди житлового приміщення № 7 від 01 січня 2013 року був продовжений до 31.12.2014 року.

В подальшому, будь-яких додаткових угод про продовження на 2015 рік договору про закупівлю послуг з оренди житлового приміщення № 7 від 01 січня 2013 року між відповідачем та орендодавцем не укладалось, що підтверджується витягом з книги обліку житлових приміщень та поясненнями представника відповідача та свідків у судовому засіданні.

Суд першої інстанції визнаючи протиправною бездіяльність відповідача прийшов до висновку, що останнім порушено вимоги абз. 5 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки в/ч № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не забезпечила в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року військовослужбовця ОСОБА_1 жилим приміщенням (не уклала договір оренди житла).

Разом з тим відмовляючи в задоволенні позовних вимог стосовно зобов`язання до вчинення дій на кладення договору оренди житла в м. Луцьку на період 2016 року суд прийшов до висновку, що підстави для цього відсутні орієнтуючись на те, що ОСОБА_2 з 17.12.2015 року зарахований в розпорядження Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Не заперечуючи вказаних вище висновків, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано вимоги норм процесуального законодавства, так як дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

В свою чергу стаття 17 КАС України визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Зі змісту наведених норм видно, що при визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

При цьому, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Предметом позову в даній справі є оскаржує дії військової частини № НОМЕР_1 щодо відмови в укладені договору оренди житла та одночасно зобов`язання командування військової частини № НОМЕР_1 укласти договір оренди житла для забезпечення житлом військовослужбовця, тобто існує спір про право між фізичною особою та юридичною особою щодо відносин на укладення договору оренди житла.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, передбачених п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Згідно ч.1 ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, неправильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення з порушенням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, а тому таку слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід скасувати і провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 4, 203 ч. 1, 205 ч. 1 п. 4, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Військової частини № 9971 Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.02.2016 року у справі №803/3865/15 та закрити провадження у даній справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвалив повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 24.05.2016р.