Справа № 806/2035/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Київ К/800/742/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області (далі - відділ РАЦС), третя особа -ОСОБА_5, у якому, з урахуванням уточнень, просила визнати дії неправомірними, зобов'язати змінити в актовому записі про народження ОСОБА_6 №736 від 21 березня 2011 року прізвище останнього з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6», анулювати повторно видане свідоцтво про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року та видати поновлене свідоцтво із зазначенням прізвища «ОСОБА_6». Також позивач просила постановити окрему ухвалу щодо неправомірності дій відповідача та притягнення останнього до відповідальності за порушення прав малолітнього про що направити відповідні матеріали до органів внутрішніх справ.

В обґрунтування позову посилалась на те, що є рідною бабусею малолітнього ОСОБА_6 якому після смерті його батька ОСОБА_8, за заявою матері ОСОБА_5, було змінено прізвище на ОСОБА_6. Зміну прізвища орган РАЦС здійснив згідно вимог статті 148 Сімейного кодексу України, про що були внесені відповідні дані до актового запису про народження дитини, що є предметом оскарження (далі - спірні зміни актового запису).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними і такими, що порушують законні права та інтереси її онука, зокрема права на індивідуальність, гарантованого статтею 8 Конвенції ООН про права дитини, позивач просила про задоволення позову.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, визнано дії неправомірними та зобов'язано відповідача скасувати зміни спірного актового запису про народження ОСОБА_6 № 736 від 21 березня 2011 року, зокрема у графі «прізвище дитини» змінити «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6», та анулювати повторно видане свідоцтво про народження. В решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 21 березня 2011 року відділом РАЦС Житомирського міського управління юстиції до книги реєстрації народжень внесено запис за №736 про народження ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, про що видано відповідне свідоцтво. При цьому, батьком дитини вказано ОСОБА_8, а матір'ю ОСОБА_9.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер.

1 лютого 2013 року ОСОБА_9 звернулася до відділу РАЦС у Житомирській області із заявою про зміну свого прізвища на дівоче - ОСОБА_6. У зв'язку з чим, 17 квітня 2013 року таке змінено, про що складено відповідний актовий запис №51 та отримано паспорт на ім'я ОСОБА_5.

11 червня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до відділу РАЦС із заявою про зміну прізвища свого малолітнього сина на підставі вимог частини 4 статті 148 Сімейного кодексу України

У зв'язку з чим, 19 липня 2013 року відділом РАЦС були внесені зміни до актового запису про народження ОСОБА_6 №736 від 21 березня 2011 року, та змінено прізвище з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6», а також видано повторне свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року.

11 лютого 2014 року ОСОБА_5 вкотре змінила своє прізвище на «ОСОБА_5», у зв'язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_11.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що дії відділу РАЦС щодо зміни прізвища малолітньому ОСОБА_6 є неправомірними, оскільки суперечать інтересам дитини та діючому законодавству.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач під час здійснення спірних дій та внесення змін до актового запису про народження дитини, діяв в межах та спосіб, що передбаченні чинним законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, спір сторін за своєю суттю зводиться до оскарження ОСОБА_4, як рідною бабусею малолітнього ОСОБА_6, зміну його прізвища з ОСОБА_4 на ОСОБА_6. При цьому, позивач вважає, що зміна прізвища онука порушує його законні права та інтереси щодо збереження імені, права на індивідуальність, та призводить до втрати прізвища рідного батька ОСОБА_8, який помер. Також позивач стверджує про порушення відповідачем процедури зміни прізвища і внесення спірних актових записів.

Так, спірні правовідносини сторін регулюються зокрема наведеною Конвенцією ООН про права дитини (далі - Конвенція), Цивільним та Сімейним кодексами України.

Стаття 7 Конвенції визначає, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

У статті 8 Конвенції зазначено, що держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Статтею 28 Цивільного кодексу України встановлено, що ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону.

Відповідно до статті 49 цього ж Кодексу державній реєстрації підлягають, зокрема народження фізичної особи та її походження.

Відповідно до статті 145 Сімейного кодексу України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків.

Якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям.

Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою.

Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У статті 146 Сімейного кодексу України зазначено, що ім'я дитини визначається за згодою батьків.

Ім'я дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, у разі відсутності добровільного визнання батьківства визначається матір'ю дитини.

Дитині може бути дано не більше двох імен, якщо інше не випливає із звичаю національної меншини, до якої належать мати і (або) батько.

Спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тобто, з огляду на викладені положення чинного законодавства, у разі наявності спору щодо визначення імені дитини, такий вирішується відповідним органом або судом, між батьками дитини, або у разі їх відсутності представниками, опікунами, усиновителями.

Разом з цим, згідно вимог частини 4 статті 148 Сімейного кодексу України за заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків.

Суд правильно виходив з того, що у спорі, що виник між сторонами відповідач правомірно застосував положення часини 4 статті 148 Сімейного кодексу України, оскільки дитина не досягла 7 років (тобто відсутня її особиста згода на зміну прізвища), а також того, що рідна мати дитини діє від імені її законних інтересів. При цьому, жодні права дитини під час зміни прізвища, у розумінні Конвенції та вимог Сімейного кодексу України, не порушені.

Суд також правильно виходив з практики Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 16 травня 2013 року (справа «Гарнага проти України») констатував, що безперечним є як право особи на збереження свого імені, так і право на його зміну, що визнається законодавством України, та з вимог статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спір виник між позивачем, що є рідною бабусею вказаної дитини, проте не її офіційним представником, за наявності рідної матері, та органом РАЦС, як суб'єктом владних повноважень на вчинення відповідної дії щодо здійснення зміни прізвища та внесення змін до актового запису.

У відповідності до частини статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновок суду апеляційної інстанції, що відділ РАЦС під час вчинення спірних дій діяв в меж статті 19 Конституції України.

Крім цього, колегія суддів також звертає увагу на наступне.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 6 цього Кодексу визначає право на судовий захист. Так, у частина 1 Статті 6 зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому, привілеї щодо захисту прав та інтересів дитини належить виключно батькам згідно вимог статті 154 Сімейного кодексу України.

Представництво інтересів дитини іншими особами, до суті даного спору не відноситься, оскільки інтереси малолітнього ОСОБА_6 представляє його рідна мати ОСОБА_5, яка прав щодо своєї дитини не позбавлена у визначеному законом порядку, а тому має право вчиняти дії в межах діючого Закону, у тому числі щодо зміни прізвища своєї дитини у законний спосіб.

У спорі, що виник між сторонами, колегія суддів не вбачає жодного порушеного права позивача з боку відповідача, як суб'єкта владних повноважень, так само як і порушеного права малолітньої дитини під час зміни прізвища.

Посилання позивача на порушення процедури здійснення спірної реєстрації та змін до актового запису згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, про затвердження Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), є безпідставними та необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції у цій частині позовних вимог правильно застосував вимоги пункту 2.13.8 та 2.13.9 Правил, якими визначено, що заява про зміну прізвища малолітньої дитини обох батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, та згода дитини віком від семи до чотирнадцяти років, якій при державній реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, згідно з частиною четвертою статті 148 Сімейного кодексу України за формою, наведеною в додатку 5; актовий запис про зміну імені. Цей актовий запис є підставою: для зміни прізвища батьків в актовому записі про народження малолітніх дітей у разі зміни їх прізвища з дотриманням вимог статті 148 Сімейного кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, його рішення відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало