Справа № 802/43/16-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/43/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

19 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Сапальової Т.В. Боровицького О. А.

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні згоди на розроблення проекту землеустрою, зобов'язання видати відповідний наказ про надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення документації із землеустрою (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

04 лютого 2016 року Вінницький окружний адміністративний суд прийняв постанову про задоволення адміністративного позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача про задоволення апеляційної скарги заперечила, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Відповідач та третя особа в судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 орендував на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області починаючи з 2006 року земельну ділянку загальною площею 40,9 га згідно з договором оренди землі від 10 травня 2006 року, зареєстрованого 13 червня 2006 року за №01. Вказаний договір оренди землі після закінчення строку його дії було продовжено відповідно до договору оренди землі від 18 грудня 2012 року, зареєстрованого 28 грудня 2012 року (земельна ділянка загальною площею 36,9806 га).

Так, рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області 10 вересня 2015 року у справі №143/1710/14-ц договір оренди землі від 18 грудня 2012 року було визнано недійсним. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року рішення першої інстанції залишено без змін. Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі №143/1710/14-ц.

12 листопада 2015 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області через Центр адміністративних послуг "Прозорий офіс" з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства (відповідно до талону про реєстрацію адміністративної процедури. Супровідна карта).

За результатами розгляду поданого клопотання листом за вих. № ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29 грудня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило заявнику у наданні такого дозволу.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до талону про реєстрацію адміністративної процедури (Супровідна карта) позивач надав Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області через Центр адміністративних послуг "Прозорий офіс" клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з усіма необхідними документами, тобто дотримався усіх вимог закону при поданні такої заяви, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 1 Земельного кодексу України (ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

Частиною 1 ст. 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Так, порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства закріплений ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону (п.2 ст.7 Закону). Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності (п.3 ст.7 Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно із п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-премєр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

При цьому, п. 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру визначено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Так, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений статтею 123 Земельного кодексу України (ЗК України), частиною другої якої передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_5 АРК, ОСОБА_5 міністрів АРК, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12 листопада 2015 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області через Центр адміністративних послуг "Прозорий офіс" з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства (відповідно до талону про реєстрацію адміністративної процедури. Супровідна карта). До клопотання позивачем було додано графічні матеріали, згоду Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, копію паспорта, копію ідентифікаційного номера та копію диплома про освіту, здобуту в аграрному навчальному закладі.

Таким чином, до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_4 було додано усі документи, перелік яких визначено чинним законодавством України.

Згідно з листом №ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29 грудня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки ним не було вказано інформацію про наявність у майбутніх членів господарства права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою визначений ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, а саме встановлено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом з листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29 грудня 2015 року, в якості підстав для відмови у надання дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем не було зазначено жодної з підстав для відмови, виключний перелік яких визначено ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що відмова відповідача є правомірною, оскільки на зазначену у викопіюванні позивачем земельну ділянку вже надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, так як забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із ст. 151 Земельного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області протиправно відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства.

Проте, на думку колегії суддів, судом першої інстанції обрано неправильний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов'язання видати відповідний наказ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 162 КАС України визначено повноваження суду при вирішенні справи, зокрема ч. 2 вказаної статті передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобовязання відповідача вчинити певні дії. Таку постанову суд приймає у справах, в яких позивач оскаржує протиправну бездіяльність відповідача. При цьому, суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію, тому що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що позовна вимога про зобовязання відповідача видати відповідний наказ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою не відноситься до компетенції адміністративного суду, а є виключною компетенцією Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, а відтак наявні підстави для зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства.

Крім того, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 (в редакції із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року №2) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", в п. 7 якої вказано, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону, в тому числі, вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 року №973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

За вказаних обставин, суд не вправі втручатись у такі повноваження і зобов'язувати відповідача дати дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки, що узгоджується, окрім іншого, з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 23 лютого 2016 року у спаві № К/800/2736.

Крім того, ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції порушення норм процесуального права обґрунтовуючи цивільну юрисдикцію спору, опираючись на рішення ВСУ №21-551а14 від 17 лютого 2015 року, №21-34а15 від 24 лютого 2015 року, №21-493а14 від 11 листопада 2014 року.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування та державної влади у відносинах розпорядження землями є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 ЗК України з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини 2 статті 55 Конституцій України і статті 50 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 ЦК України) рішень органів державної влади і місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в ЦК України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав.

Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку - статтею 17 КАС України.

Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

При цьому, у даному випадку відповідач міг вчиняти лише управлінські дії по відношенню до інших осіб, тобто виконувати адміністративно-розпорядчі функції, що властиво лише суб'єктам владних повноважень.

У той же час, суб'єкт владних повноважень, виконуючи адміністративно-розпорядчі функції, дотримується певної процедури, визначеної земельним законодавствам і відступити від неї з власної волі (що притаманно власнику) не може (частина 2 статті 19 Конституції України).

Реалізація такої процедури шляхом надання правовстановлюючого документу (або послідуюче скасування правовстановлюючого документу тощо) не перетворюють таку процедуру (дії, рішення) з адміністративних відносин на цивільні і навпаки.

Таким чином, встановлений чинним законодавством України порядок набуття/припинення права власності або користування/оренди земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності є публічно-правовим, і така передача відбувається в межах компетенції та на виконання відповідних управлінських функцій суб'єктом владних повноважень.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги висновки Конституційного Суду України, які хоча за суб'єктним складом стосуються органів місцевого самоврядування, проте предметно стосуються спірних правовідносин.

Так, відповідно до висновків з Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 112 ЗК України, пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України, положення пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 Конституції України встановлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Статтею 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Щодо обов'язковості виконання рішення Конституційного Суду України вказано у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26 травня 2015 року у справі №2а/0470/9130/11.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню в частині з прийняттям в цій частині нового рішення.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області видати відповідний наказ про надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В решті постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 травня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7