Справа № 813/6494/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року Справа № 813/6494/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

від позивача Церковний Є.В.,

від відповідача Пісна Р.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоресурс-полімер" про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоресурс-полімер» (далі - позивач, ТОВ «Енергоресурс-полімер») з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - ДПІ у Личаківському районі м. Львова), в якому просить визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.09.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки викладені контролюючим органом в акті перевірки позивача від 16.09.2015 року не відповідають фактичним обставинам та необґрунтовані, а прийняте на його основі податкове повідомлення-рішення - протиправне та слід скасувати.

Зазначено, що господарські операції між позивачем та його контрагентом Товариством з обмеженою відповідальністю «Ерідл» (далі - контрагент, ТОВ «Ерідл») були реальними, товарними та підтвердженими. Позивачем до перевірки надано контролюючому органу усі належним чином засвідчені копії первинних документів, що в розумінні Податкового кодексу України враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток. Товарно-транспортна накладна (далі - ТТН) не перерахована у такому переліку та не є документацією, що впливає на факт придбання товару, таким чином за наявності документів, що підтверджують фактичне одержання товару та його використання у власній господарській діяльності, відсутність ТТН не може свідчити для визнання витрат із придбання матеріальних цінностей. З врахуванням викладеного, позивач вважає, що в основі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення лежать хибні міркування щодо ТТН, а тому таке слід визнати нечинними та скасувати, та звернувся із позовом до суду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві з врахуванням пояснень по справі /а.с.84-87/, просив такі задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях /а.с.52/. На переконання контролюючого органу, операції позивача з його контрагентом ТОВ «Ерідл» спрямовані на одержання безпідставної податкової вигоди, що полягає у заниженні податкових зобов'язань та заниженні сплати податкових платежів. Оскільки, факт безпосереднього зв'язку витрат з господарською діяльністю платника податків може бути встановлений з врахуванням якісних характеристик послуг, які б однозначно свідчили про призначення наданих послуг для використання в господарській діяльності платника податків, відповідали б змісту цієї господарської діяльності, за відсутності транспортування товарно-матеріальних цінностей та документів, що підтверджують відповідне транспортування, ТТН, податкове повідомлення-рішення є правомірним, обґрунтованим та таким, що слід залишити в силі. Просив у задоволенні позову слід відмовити.

Суд заслухав пояснення представників позивача та заперечення представника відповідача, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Позивач зареєстрований як юридична особа 20.10.2005 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради, , взятий на податковий облік в органах державної податкової служби 03.11.2005 року за № 6916, перебуває на податковому обліку в ДПІ у Личаківському районі м. Львова /а.с.9-10/.

ДПІ у Личаківському районі проведено планову документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, про що складено акт №294/22-10/33862325 від 16.09.2015 року /а.с.9-28/.

Вказаним актом зафіксовано порушення позивачем:

- п. 44.6 ст. 44, пп.14.1.231, п. 14.1 ст. 14, пп 134.1.1 п. 134.1 ст. 134,п 138.1 ст. 138, п.138.2 ст. 138, п. 138.4 ст. 138 п.п 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на суму 2072,00 грн.;

- п. 185.1, ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 189.4 ст. 189, п. 198.3, п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 221781,00 грн., в т.ч. за липень 2013 року в сумі 102948,00 грн., за серпень 2013 року в сумі 60500,00 грн., за вересень 2013 року в сумі 58333,00 грн.

Позивач не погоджуючись із висновками акту здійснив відмітку про це в самому акті перевірки.

Так, за результатами перевірки та на підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом прийнято, зокрема, податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 29.09.2015 року за платежем: податок на додану вартість; на суму 332672,00 грн. (в т.ч. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 110891,00 грн.) /а.с.8/

Вважаючи вказане рішення контролюючого органу безпідставним, протиправним та таким, що порушує права позивача, звернувся із позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одночасно Конституцією встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів з 01.01.2011 року регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Статтею 185 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Згідно з п. 198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за Договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Як зазначено у п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з Договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Варто зазначити, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (п. 198.3 ст. 198 ПК України). Якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника (п. 198.4. ст. 198 ПК України). Якщо у подальшому такі товари/послуги фактично використовуються в операціях, які не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування відповідно до цього розділу (за винятком випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу), чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів або встановлено факти недостачі (крадіжки), то з метою оподаткування такі товари/послуги, основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає таке використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження), у тому випадку, якщо платник податку скористався правом на податковий кредит за цими товарами/послугами. (п. 198.5 ст. 198 ПК України). Датою використання товарів/послуг вважається дата визнання витрат відповідно до розділу ІІІ цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Відтак, необхідною умовою для віднесення платником податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду сум податку на додану вартість, включених в ціну придбаних товарів (послуг), є факт придбання таких товарів (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника.

Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду (п. 200.1 ст. 200 ПК України).

Пунктом 200.2 ст. 200 ПК України передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно із п. 203.2 статті 203 ПК України платник податку зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках наступні обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового Договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна, згідно з п. 201. 6. ст. 206 ПК України, є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Відповідно до п. 201. 7. та п. 201. 10 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства. Із положень ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, господарські операції повинні підтверджуватися належними первинними документами і лише ті документи, які відповідають зазначеним вище вимогам, можуть бути визнані допустимими засобами доказування відповідної господарської операції.

Беручи до уваги викладені вище норми слід зазначити, що Закон не ставить у залежність необхідність попередньої сплати ПДВ до бюджету кінцевим споживачем як умову для формування податкового кредиту. Тому аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Судом з матеріалів справи встановлено, що значний вплив на формування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість ТОВ «Енергоресурс-полімер» мали господарські операції з ТОВ «Ерідл», таким чином враховуючи підстави позову та заперечень, спір виник щодо реальності ведення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами.

24.07.2013 року між ТОВ «Ерідл» (продавець) та ТОВ «Енергоресурс-полімер» (покупець) укладено договір № 7/13 /а.с.39/, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставляти, а покупець приймати і оплачувати необхідні матеріали. Номенклатура поставок буде вказуватись в видаткових накладних (п. 1 Договору).

Якість матеріалів повинна відповідати вимогам нормативних документів. Підтвердженням якості матеріалів з боку продавця, повинні бути сертифікат якості або інші документи, узгоджені сторонами.

Загальна сума договору визначена п. 3.1 Договору. Покупець оплачує матеріали за ціною передбаченою у виставлених рахунках та/або видаткових накладних. Розрахунки за матеріали здійснюються в безготівковому порядку на р/рахунок Виконавця. Право власності на матеріали переходить від продавця до покупця у момент здійснення повної оплати за цю продукцію (п. 3, 4 Договору).

Термін поставки матеріалів, узгоджується сторонами. Передача (приймання-здавання) матеріалів здійснюється на складі продавця згідно з видаткових накладних (п. 6.1 Договору).

На підтвердження реальності операцій за вказаним договором до матеріалів справи долучено:

- копію податкової накладної № 943 від 11.09.2013 року /а.с.29/;

- копію податкової накладної № 2105 від 31.08.2013 року /а.с.30/;

- копію податкової накладної № 1902 від 26.07.2013 року /а.с.31/;

- копію податкової накладної № 1715 від 24.07.2013 року /а.с.32/;

- копію податкової накладної № 443 від 04.09.2013 року /а.с.33/;

- копія видаткової накладної № РН-943 від 11.09.2013 року /а.с.34/;

- копію видаткової накладної № РН-443/9 від 04.09.2013 року /а.с.35/;

- копію видаткової накладної № РН-2105 від 31.08.2013 року /а.с.36/;

- копію видаткової накладної № РН-1902/017 від 26.07.2013 року /а.с.37/;

- копію видаткової накладної № РН-1715 від 24.07.2013 року /а.с.38/;

- платіжне доручення № 10 від 31.07.2013 року /а.с.98/;

- платіжне доручення № 6 від 24.07.2013 року /а.с.99/;

- платіжне доручення № 18 від 29.07.2013 року /а.с.100/;

- копію рахунку-фактури № СФ-80 від 24.07.2013 року /а.с.101/;

- платіжне доручення № 9 від 31.07.2013 року /а.с.102/;

- копію рахунку-фактури № СФ-85 від 26.07.2013 року /а.с.103/;

- платіжне доручення № 143 від 27.08.2013 року /а.с.104/;

- платіжне доручення № 43 від 19.08.2013 року /а.с.105/;

- платіжне доручення № 48 від 07.08.2013 року /а.с.106/;

- копію рахунку-фактури № СФ-90 від 07.08.2013 року /а.с.107/;

- платіжне доручення № 230 від 17.09.2013 року /а.с.108/;

- копію рахунку-фактури № СФ-95 від 04.09.2013 року /а.с.109/;

- платіжне доручення № 269 від 24.09.2013 року /а.с.110/;

- копію рахунку-фактури № СФ-96 від 11.09.2013 року /а.с.111/.

Відповідно до висновків, зафіксованих у акті перевірки позивача, ним до перевірки не надано договору поставки матеріальних цінностей, ТТН, які підтверджують перевезення значної кількості товарно-матеріальних цінностей, сертифікатів якості та походження матеріалів /а.с.17/.

Представником позивача зазначено, що придбані у вказаного контрагента ТМЦ ізоціонат м-200, Поліол 4055 та труба сталева ф530-8 продано корпорації «Енергоресурс-інвест» для виконання замовлень на користь підприємства, що здійснюють теплопостачання, решту товару спрямовано на виробничі потужності позивача, зокрема для виготовлення пластмасових колодязів та резервуарів, частину готової продукції посавлено на користь цієї ж Корпорації «Енергоресурс-інвест», на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії видаткових накладних /а.с.62-65, 116-129/, стислий опис основних етапів процесу виробництва стільникових поліетиленових виробів позивача з фотокопіями /а.с.130, 133/, а також оборотно-сальдові відомості по рах 104 за 2013 рік /а.с.134, 135, 136/.

На підтвердження наявності складських приміщень, де зберігались товарно-матеріальні цінності до матеріалів справи долучено копію Договору оренди № 3 від 01.08.2012 року на оренду складських приміщень /а.с.88/, які знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Богданівська, 42/10.

Крім того, відповідно до договору оренди № 8-ЕМ від 11.02.2008 року позивачем орендовано у Корпорації «Енергоресурс-інвест» автонавантажувач Тойота 32-8FG30V3000 (інвентарний № 462) /а.с.137/ та акт приймання-передачі майна за вказаним договром /а.с.138/.

Також до матеріалів справи долучено лист від 02.02.2016 року Корпорації «Енергоресурс-інвест» /а.с.83/, відповідно до якого надано пояснення, що вказана Корпорація дійсно придбала у позивача товарно-матеріальні цінності.

Суд зважає на покликання позивача щодо ведення господарських операцій між позивачем та Корпорацією «Енергоресурс-інвест», однак зазначає, що ведення господарської діяльності позивача з третіми особами не є предметом розгляду вказаної адміністративної справи щодо правомірності чи неправомірності винесення контролюючим органом податкового повідомлення-рішення, а тому не бере до уваги такі покликання.

Вищий адміністративний суд України у листі № 742/11/13-11 від 02.06.2011 року зазначив, що судам слід звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому, приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Слід зазначити, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Суд вважає, що складені позивачем ТОВ «Енергоресурс-полімер! документи, та як наслідок долучені ним до матеріалів справи, в сукупності та кожен зокрема не є допустимими доказами господарських операцій, які у них зафіксовані, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ТОВ «Ерідл» зареєстроване як юридична особа 13.09.2012 року з присвоєнням коду /а.с.82/.

12.03.2014 року Господарським судом Львівської області винесено постанову у справі № 914/572/14 за заявою ТОВ «Ерідл» про банкрутство /а.с.145-147/, відповідно до якої заявника визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

22.05.2014 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про держажвну реєстрацію припинення юридичної особи /а.с.82/.

Згідно з листом «Про надання інформації» № 162/7/13-25-22-00 від 19.10.2015 року підприємство не знаходиться за юридичною адресою, що підтверджується актом обстеження від 31.03.2014 року та направлено до ГОВ ДПІ у Сихівському районі запит від 01.04.2014 року на встановлення місцезнаходження вказаного контрагента, на що одержано відповідь від 16.05.2014 року про відсутність за місцезнаходженням /а.с.139, 140-143/.

Крім цього, згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру у Львівській області Міністертва внутрішніх справ України від 03.03.2016 року /а.с.157/, повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру МВС та регіональної бази РСЦ МВС у Львівській області за ТОВ «Ерідл» реєстрації транспортних засобів на території Льівської області не проводилось /а.с.157/.

Вищевказане, на переконання контролюючого органу, свідчить про відсутність фактичного відвантаження товарів постачальниками. Надано пояснення, що операції із продажу товарів, послуги не мали реального характеру, тобто товар не перевозився і не зберігався, неможливо встановити вид транспорту, розмір транспортних витрат, особу, яка понесла вказані витрати, можливість здійснення таких операцій з врахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, послуги не здійснювалися та не надавалися. Враховуючи об'єм задекларованих операцій, можливим є висновок про неможливість здійснення операцій, що задекларовані у податковій звітності.

Суд зазначає, що відсутність судового рішення про визнання недійсними Договорів між позивачем та контрагентами сама по собі не свідчить про реальність виконання цього Договору зазначеними суб'єктами. Укладення Договору не є доказом його виконання. Відтак, установлення факту недійсності цивільно-правового Договору, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення податковим органом зобов'язань платнику податків у разі, якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції.

Слід звернути увагу на те, що істотні умови Договору позивача з його контрагентом ТОВ «Ерідл» передбачали надання виконавцем транспортних послуг силами постачальника, однак за наявної інформації Регіонального сервісного центру у Львівській області встановлено відсутність у контрагента власних чи орендованих транспортних засобів.

Суд вважає за доцільне звернути увагу, що хоча серед документів, з якими чинне податкове законодавство пов'язує право платника податків на податковий кредит та на формування валових витрат, документи на перевезення вантажу не перелічені як обов'язкові, однак для достеменного з'ясування реальності господарської діяльності суд вважає за необхідне дослідити документи, що підтверджують транспортування ТМЦ, документи на підтвердження виконання вантажно-розвантажувальних робіт, їх приймання та зберігання, однак, такі позивачем до матеріалів справи не долучено. Слід звернути увагу, що в матеріалах відсутні будь-які докази на підтвердження маршрутів перевезення; на підтвердження перевезення ТМЦ придбаних позивачем та ним ж реалізованих.

У той час, як відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Як встановлено пунктом 11.7 цих Правил, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику. За змістом цих норм товарно-транспортні накладні повинні у всякому разі бути в наявності як у покупця, так і у продавця.

На запитання суду щодо місцезнаходження складських приміщень ТОВ «Ерідл», де відповідно до п. 6.1. Договору мало б здійснюватись приймання-передача товарно-матеріальних цінностей, представником позивача не надано відповіді та зазначено, що контрагентом запропоновано передавати такий шляхом постачання безпосередньо на склад покупця. В той же час, представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження здійснення такого приймання, зокрема довіреностей на приймання матеріалів, обліку такого на складських приміщеннях.

Щодо наявності/відсутності доказів відповідності якісним характеристикам та сертифікації матеріалів також не надано жодних пояснень.

Таким чином, первинні документи, якими оформлено виконання цих операцій виключно для отримання податкової вигоди, не несуть достовірну інформацію і не можуть вважатися первинними документами у розумінні бухгалтерського і тим більше податкового обліку.

Суд зазначає, що пiдставою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцiй з придбання товарiв (робiт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операцiях, а також оформлення зазначених операцiй необхiдними документами первинного облiку, що мiстять достовiрнi вiдомостi про обсяг та змiст господарської операцiї.

Зазначене свідчить про те, що документи ТОВ «Ерідл» з ТОВ «Енергоресурс-полімер» підписані про людське око, без наміру щодо виникнення та виконання зобов'язань, які передбачені в Договорах, а лише з метою документального оформлення господарських операцій, які в дійсності не відбувалися. Тому первинні документи, якими оформлено виконання цих операцій, містять недостовірну інформацію і не можуть вважатися первинними документами.

Наявність у позивача лише документів, які відповідно до ПК України необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих податкових накладних, сама по собі не є підставою для їх включення до складу податкового кредиту, якщо Судом встановлено, що господарських правовідносин у дійсності не було.

Слiд зазначити, що обов'язок пiдтвердити правомiрнiсть та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного облiку покладається на платника-покупця товарiв (робiт, послуг), позаяк саме вiн є суб'єктом, який зменшує суму податкового зобов'язання з податку на додану вартiсть, що пiдлягає перерахуванню до бюджету, на суму податкового кредиту, визначеного постачальником (аналогічна позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалах у справах: К/800/54479/15 від 26.04.2016; № К/800/4452/16 від 19.04.2016 року та ін.).

Вiдмова в отриманнi податкової вигоди за наявностi у документах платника недостовiрних та суперечливих вiдомостей є його податковим ризиком. З цiллю пiдтвердження обґрунтованостi заявленої податкової вигоди необхiдно встановити їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної пiдприємницької або iншої економiчної дiяльностi, що слугує пiдставою для висновку про достовiрнiсть представлених первинних документiв, у тому числi щодо вiдомостей про учасникiв та умови господарських операцiй.

Так, належна податкова обачність, як законна передумова отримання податкової вигоди, з якої випливає, що сумлінним платникам податку необхідно подбати про підготовку доказової бази, яка б підтверджувала прояв належної обачності при виборі контрагента.

Cлід зазначити, що несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена останнім у постанові від 15.06.2010 року № 10/91.

У зв'язку з викладеним судом здійснено оцінку доводів контролюючого органу як з метою ретельної перевірки реальності виконання спірних господарських операцій, так і в контексті з'ясування прояву позивачем розумної обережності при виборі контрагента, достеменно перевіривши обставини щодо вибору позивачем постачальника, а також обставини щодо порядку укладення правочину з цим контрагентом.

Суд звертає увагу на те, що за звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб'єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов'язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду, доказів чого представником позивача не представлено.

Свідченням належної податкової обачності є не лише подання стандартного переліку документів, але й обґрунтування мотивів вибору постачальника та пояснення обставин укладення та виконання договору з контрагентом з урахуванням звичаїв ділового обороту у відповідній сфері, що не вчинено представником позивача.

Представником позивача на пропозицію суду не надано жодних доказів підтвердження економічної доцільності обгрунтованості ведення господарської діяльності саме з ТОВ «Ерідл», обгрунтування чому саме вказаний контрагент був обраний серед інших для постачання вказаних товарно-матеріальних цінностей, вигоди у якості, кількості, ціні товару запропонованого ТОВ «Ерідл» у порівнянні з іншими суб'єктами гоподарювання.

Крім цього, під час розгляду справи не представлено будь-яких доказів на підтвердження того, що він перевірив повноваження осіб, які діяли від імені його контрагента, ідентифікував осіб, що підписували документи від імені контрагентів.

Несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності покладаються на особу, якою укладено відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та провадження необґрунтованих виплат.

Оцінюючи рішення відповідача на відповідність ч. 3 ст. 2 КАС України, суд вважає, що таке прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України; з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

За таких обставин суд вважає, позовні вимоги необґрунтованими, а тому у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94,138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.