Справа № 808/759/14
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2016 р. м. Київ К/800/42948/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Маслія В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез-плюс» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2014 року у справі за позовом Приватного підприємства «Агросинтез-плюс» до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Приватне підприємство «Агросинтез-плюс» (надалі - позивач, Підприємство) звернулось до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області (надалі - відповідач, Держземагенство), в якому просило:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене у листі (вих. № 09-03-44/10461 від 30 грудня 2013 року;

зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання Підприємства про надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою (вих. № 50/13-юр) від 20 листопада 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Держземагенство неправомірно відмовило позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що, у свою чергу, позбавляє Підприємства можливості отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову Держземагенства у наданні Підприємству дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформлену листом від 30 грудня 2013 року № 09-03-44/10461. Зобов'язано відповідача розглянути клопотання Підприємства про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2014 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2014 року скасувати, залишивши в силі рішення першої інстанції.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Підприємство є власником зернового току, який знаходиться на земельній ділянці площею 2,8484 га, кадастровий № :03:004:0093, розташованій на території Любимівської сільської ради, поблизу с. Скелювате, Вільнянського району, Запорізької області за адресою: вул. Радянська, 1а, с. Скелювате, Вільнянський район, Запорізька область.

Позивач звернувся до Держземагенства з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду вих. № 50/13-юр від 20 листопада 2013 року. До клопотання позивачем надано збірний кадастровий план. Вказане клопотання отримано уповноваженою особою відповідача 26 листопада 2013 року.

Відповідачем клопотання позивача зареєстровано 28 листопада 2013 року за номером 09748/23-03

За результатами розгляду клопотання Держземагенство листом від 30 грудня 2013 року № 09-03-44/10461 повідомило позивача про відмову в наданні дозволу на розробку проектної документації із землеустрою.

Не погоджуючись із даною відмовою, Підприємство звернулось до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність відмови відповідача, оскільки підстави, зазначені у оскаржуваному рішенні не передбачені статтею 123 Земельного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вказав, що суд першої інстанції задовольнивши позов, помилково не врахував, що Держземагенство - є неналежним відповідачем у даній справі до якого може бути звернуто заявлену матеріально-правову вимогу.

Колегія суддів не погоджується із вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

-на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

З матеріалів справи вбачається, що Підприємство оскаржує саме рішення Головного управління Держземагенства у Запорізькій області.

Частинами першою, другою, четвертою статті 122 Земельного кодексу України ( в редакції від 24 жовтня 2013 року, що була чинною на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, територіальні органи центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин наділені повноваженнями передавати у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарськог призначення, але лише державної власності.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що Підприємство оскаржує саме рішення Держземагенства, а тому висновок суду апеляційної інстанції про звернення позовних вимог до неналежного відповідача є неправомірним.

Також необхідно зазначити, що вищенаведеною правовою нормою встановлені, зокрема, повноваження органів місцевого самоврядування, районних державних адміністрацій та територіальних органів центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування в залежності від того в якій власності перебуває дана земельна ділянка.

Суд першої інстанції, визнаючи протиправною відмову Держземагенства у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та скасовуючи її, не встановили до компетенції якого органу належить право передачі її у власність чи оренду.

Таким чином, судами неповно встановлені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 220 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Агросинтез-плюс» задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2014 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді