Справа № 802/4179/15-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/4179/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

17 травня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Нечаюк Т.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

представника третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю " Кей - Колект" про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся до Вінницького окружного адністративного суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання протиправними дій та скасування рішення.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року скасувати, а провадження по справі закрити.

13.05.2016 року за вх. № 5412/16 до Вінницького апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника третьої особи про закриття провадження по справі.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, вимоги викладені в ній просив задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити.

Представник третьої особи апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження по справі.

Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13.07.2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком "УкрСиббанк" (далі - АКІБ "УкрСиббанк") та ОСОБА_7 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (кредитний договір), за умовами якого остання отримала грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 55945,00 швейцарських франків, які зобовязалась повернути зі сплатою 8,99 % річних за користування ними не пізніше 12.07.2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором іпотекодержатель - АКІБ "УкрСиббанк" та іпотекодавець - ОСОБА_6 уклали іпотечний договір від 13.07.2007 згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 якого іпотекодавець передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру № 7, що знаходиться за адресою: м.Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 14 (далі нерухоме майно, квартира).

12.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу №1 предметом якого є передача у власність останньому права вимоги: повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами на підставі Первинних договорів, укладених між банком і Боржниками вказані у додатку до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права банка за усіма договорами забезпечення.

Цього ж дня між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір уступлення вимоги за договорами іпотеки, за умовами якого, в звязку з укладенням договору факторингу, товариство прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку до цього договору, зокрема, за договором іпотеки від 13.07.2007 року.

19.08.2015 року представник ТОВ "Кей-Колект" звернувся до відповідача з заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно та доданими до неї документами.

За результатами розгляду заяви відповідач прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015 відносно квартири № 7 за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 14, на підставі якого внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ "Кей-Колект".

Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна від 19.08.2015 року №23797450 є неправомірним, прийнятим з порушенням чинного законодавства, отже підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі-Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 9 Закону № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Також відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868 від 17.10.2013 року, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (далі - Порядок №868), державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

В свою чергу, нотаріус, в розумінні статті 3 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон № 3425-XII) - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини пятої цієї статті (ч. 7 ст. 3 Закону № 1952-IV).

Згідно з визначенням, наведеного у статті 13-1 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон № 3425-XII), нотаріальний округ це територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом (ч. 3 ст. 13-1 Закону № 3425-XII).

Так предметом договору іпотеки є нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_1 .

Проте приватним нотаріусом, всупереч указаних вище положень статті 3 Закону № 1952-IV та статті 13-1 Закону № 425-XII, здійснено державну реєстрацію права власності спірного майна, не за місцем його розташування та яке знаходиться поза межами нотаріального округу, в рамках якого відповідач має право здійснювати нотаріальну діяльність.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Крім того, у абзаці 7 пункту 2 Порядку № 868 зазначено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто законодавець повязує державну реєстрацію прав з вчиненням відповідної нотаріальної дії.

Так, стаття 34 Закону № 3425-XII встановлює перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, а саме: посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо); вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину; видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; проведення опису майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видача дублікатів нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчення справжності підпису на документах; засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчення факту, що фізична особа є живою; посвідчення факту перебування фізичної особи в певному місці; посвідчення час пред'явлення документів; передача заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймання у депозит грошових сум та цінних паперів; вчинення виконавчих написів; вчинення протестів векселів; вчинення морських протестів; прийняття на зберігання документів. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом.

При цьому, на думку суду, (як те передбачено чинним законодавством) проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно відбувається разом з вчиненням нотаріальних дій, які безпосередньо повязані з правом на майно, а саме, посвідчення правочинів відчуження (купівля - продаж, дарування щодо).

Однак, відповідач провів державну реєстрацію права на спірну квартиру без вчинення відповідної нотаріальної дії.

Окремо суд зазначає, що стаття 55 Закону України "Про нотаріат" містить перелік нотаріальних дій, які можуть провадитися не тільки за місцезнаходженням майна, а й за місцем реєстрації однієї зі сторін правочинну. Зокрема, у частині четвертій цієї статті зазначено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочинну.

Однак, у цьому випадку вказана норма застосуванню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, та зазначено вище, оскаржуваній реєстрації права не передувало укладення договору відчуження та, відповідно, вчинення з цього приводу нотаріальних дій (щодо посвідчення).

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон № 898-IV) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону №898-IV).

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №898-IV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону №898-IV).

Частиною першою статті 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Пунктом 46 Порядку № 868 встановлено особливості державної реєстрації іпотеки, відповідно до якого для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції вимога про усунення порушень, надіслана ТОВ "Кей-Колект" іпотекодавцеві ОСОБА_6 та боржнику ОСОБА_7, а також документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем ОСОБА_6 та боржником ОСОБА_7 письмової вимоги іпотекодержателя ТОВ "Кей-Колект" - відсутня.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник відповідача зазначив про те, що згідно Свідоцтва нотаріуса - ОСОБА_8 було посвідчено факт направлення такої вимоги цінним листом через "Укрпошту" та про те, що направлений лист в подальшому повернувся в липні 2015 року за закінченням терміну зберігання.

Однак, пунктом 46 Порядку №868, передбачено подання нотаріусу заявником саме вимоги та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. Можливість подання Свідоцтва нотаріуса замість цього закон не передбачає.

Також суд апеляційної інстанції критично відноситься до посилань представника відповідача на положення договору іпотеки від 13.07.2007 року як на підставу для вчинення переходу права власності, з огляду на таке.

Згідно з п. 5.3 договору іпотеки від 13.07.2007 року сторони домовились, що добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється в порядку, наведеному в п. 5.3.1, далі по тексту названому "Застереження про добровільну передачу".

Пунктом 5.3.1 договору іпотеки "Застереження про добровільну передачу" передбачено, що "у випадку невиконання (або часткового виконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/ або цим договором іпотеки предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту визначеного в п. 5.3.3..."

Відповідно до п. 5.3.3 договору іпотеки у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекоджержателем за кредитним договором та цим договором іпотеки іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі і направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекодержателю - надалі "Повідомлення". З моменту відправлення повідомлення та здійснення виконавчого напису заставодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим іпотекодержателю.

Таким чином, договір іпотеки передбачає дві умови, за наявності яких предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя - ТОВ "Кей-Колект": вчинення нотаріусом виконавчого напису на договорі іпотеки, направлення повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекоджержателю.

Крім того, відповідно до статті1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-7), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Також колегія суддів зазначає, що в зазначеній статті йдеться про заборону відчуження майна саме без згоди власника. Отже, наявність чи відсутність такої є визначальним фактором при переході права власності від однієї особи до іншої. Окрім того, іпотечне майно щодо якого встановлено мораторій має відповідати наведеним у законі критеріям.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є й постійним місцем проживання позивача та його загальна площа складає 51.4 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було прийнято правильне рішення про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015 року, прийняте відповідачем відносно квартири № 7 за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 14, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, а отже, підлягає скасуванню, як протиправне.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 10866457 від 13.07.2007 року з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З наведеної норми вбачається, що у випадку скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, в силу закону до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 8 Закону "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" ведення Державного реєстру прав забезпечує орган державної реєстрації прав.

А відтак, суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та скасовувати запис у державному реєстрі прав.

Щодо позиції представників відповідача та третьої особи про закриття провадження по даній адміністративній справі, з тих підстав, що рішення прийняте нотаріусом, як державним реєстратором є індивідуальної дії ненормативного характеру та вичерпало свою дію після його реалізації та наступним етапом позивача мало би бути оспорювання права власності ТОВ "Кей - Колект" на квартиру за адресою : АДРЕСА_2, в порядку цивільного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У розумінні ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 17.10.2013 № 868 державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до ч. 2 статті 30 цього Закону - дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, вказаним законом визначено, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Законодавець наділив нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора прав на нерухоме майно, які виникають у результаті нотаріальних дій.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20 травня 2013 року роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вищезазначені висновки узгоджуються з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 "Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні", згідно якого держава в частині реєстрації прав на нерухоме майно делегує нотаріусам владні повноваження, тому судам при розгляді позовів щодо оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно слід пам'ятати, що це справи адміністративної юрисдикції згідно з п. 8 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів".

Крім того, колегія суддів, зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Як встановлено з матеріалів справи, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року було вирішено питання про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження по справі. Вищезазначена ухвала ніким не оскаржувалась та на час розгляду даної адміністративної справи набула законної сили.

В призмі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції, приходить до твердження, що вчиняючи реєстраційні дії (приймаючи оскаржуване рішення) відповідач діяв як державний реєстратор прав згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", тобто в даному випадку він (відповідач) є субєктом владних повноважень, оскільки виконує делеговані повноваження у галузі державної реєстрації права власності, а тому даний спір є публічно-правовим.

Тому, на підставі вищезазначеного суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для закриття провадження.

Отже, на підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 23 травня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_9 ОСОБА_10