Справа № 815/597/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/597/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ТЕНЕТ" до Головного управління ДФС в Одеській області Державної фіскальної служби України про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 05.02.2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ТЕНЕТ" до Головного управління ДФС в Одеській області Державної фіскальної служби України про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 05.02.2016 року.

В судовому засіданні 19.05.2016 року представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач у листопаді-грудні 2014 року та лютому-березні 2015 року законно сформував податковий кредит з ПДВ підтверджується відповідними первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, в зв'язку із чим, висновок посадових осіб органу ДПС України не є ґрунтовним, а оскаржені податкові повідомлення-рішення підлягають визнання протиправними та скасуванню. Представник відповідач ДПІ заперечив проти задоволення позовних вимог пославшись на те, що операції з контрагентами мали фіктивний характер, а тому позивач позбавлений права відносити вказані суми до складу податкового кредиту з ПДВ відповідних податкових періодів.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач Головне управління ДФС в Одеській області, на підставі ст.1 Закону України «Про державну податкову службу», є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, надання висновків на повернення з бюджету надмірно сплачених податків та зборів, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України, підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

На підставі наказу керівника ГУ ДФС від 12.01.2016 року №26 (а.с.34 т.1), направлень на проведення перевірки (а.с.32,33 т.1) посадовими особами відповідача в період з 13.01.2016 року по 18.01.2016 року була проведена позапланова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання податкового та іншого законодавства по взаємовідносинах з контрагентами ТОВ «ЛАКИ ТРЕЙД», ТОВ «НВК РОМСАТ», ТОВ «МЕРЕЖА СЕРВІС БУД», ТОВ «Т.К.О» а період з 01.11.2014 року по 31.03.2015 року.

За результатами зазначеної перевірки був складений акт №5/15-32-22-02/22485498 від 25.01.2016 року (а.с.11-31 т.1), на підставі якого було встановлено безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ за вказаний період часу в загальній сумі 608032,00 грн., що є порушеннями п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 05.02.2016 року прийняте податкове повідомлення-рішення № (а.с.10 т.1) про донарахування ПДВ на загальну суму 608032,00 грн. та застосовані штрафні санкції на суму 304016,00 грн.

Представник позивача не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішенням оскільки вважає, що операції по поставці позивачу товарів та послуг з боку контрагентів підтверджені наданими суду первинними бухгалтерськими документами, мали фактичний характер, а тому позивач правомірно сформував суми податкового кредиту у вказаних податкових періодах на підставі факту проведення оплати вартості товарів та послуг, в тому числі ПДВ та отримання від постачальників податкових накладних на відповідні суми.

Представник відповідача вважає вказані відносини фіктивними з посиланням на акти щодо неможливості проведення перевірок контрагентів позивача, а тому позивач хоча й сплатив вартість товарів та послуг, в тому числі ПДВ не має права на формування податкового кредиту з ПДВ відповідних податкових періодів.

Розглянувши оскаржений акт суб'єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить до висновку, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах

повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Закону про оподаткування з ПДВ.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пукнтом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України судом під час офіційного з'ясування обставин справи досліджувалось питання щодо товарності угод за якими позивач формував валові витрати податковий кредит з ПДВ у звітних податкових періодах.

Так, між позивачем та його контрагентом ТОВ «НВК «РОМСАТ» 08.08.2014 року був укладений договір поставки товарів №КМ-080802 (а.с.115-120 т.1), фактичне виконання якого підтверджується рахунками-фактурами (а.с.122-140 т.1), актами-розрахунками зміни ціни за договором (а.с.141-155 т.1), видатковими накладними (а.с.156-170 т.1), податковими накладними (а.с.171-179 т.1), довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с.81-89 т.1), товарно-транспортними накладними на перевезення вантажів (а.с.54-73 т.1).

Між позивачем та його контрагентом ТОВ «МЕРЕЖА СЕРВІС БУД» 10.07.2014 року був укладений договір підряду №10/07/14-ДП-1 (а.с.182-184 т.1), фактичне виконання якого підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт, протоколом узгодження договірної ціни, локальними сметами, актами прийняття виконаних будівельних робіт (а.с.185 т.1 - а.с.63 т.2), рахунками на оплату вартості виконаних робіт (а.с.65-67 т.2), податковим накладними (а.с.68-73 т.2).

Фактична поставка товарів та надання послуг, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ (платіжні доручення - а.с.90-109 т.1) надавало позивачу право сформувати валові витрати та податковий кредит відповідних податкових періодів на підставі положень п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України.

Представник відповідача вважає зазначені вище докази недостатніми для підтвердженням фактичного виконання укладених позивачем договорів поставки та купівлі-продажу товарів.

Але такий висновок посадових осіб органу ДПС України є помилкових з наступних підстав:

Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо же неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення) під первинними документами розуміються документи, створені у письмовій або електронній формах, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральній та /або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ повинен бути підписаний особисто та підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи первинного бухгалтерського та податкового обліку складені у відповідності до приписів діючого законодавства, мають всі необхідні для цього реквізити, а тому відповідає критеріям належного доказу, визначеного ст.70 КАС України.

Окрім того, представником позивача надані докази подальшого використання придбаного обладнання для надання телекомунікаційних послуг безпосереднім абонентам позивача, а саме 161 договір оренди обладнання з правом викупу з актами приймання-передачі обладнання за цими договорами (а.с.226 т.2 - а.с.219 т.3), видаткові накладні на передачу обладнання споживачам послуг (а.с.220 т.3 - а.с.30 т.4), акти списання обладнання (а.с.31-56 т.4), акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів (а.с.57-85 т.4).

В судовому засіданні представником відповідача не надано додаткових доказів, які б спростовували або ставили під сумнів надані представником позивача первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, в зв'язку із чим, суд погоджується з позицією представника позивача про те, що надані ним письмові докази є достатніми для доведення факту постачання товарів контрагентом, а тому висновок податкового органу про безтоварність такої угоди є помилковим, в зв'язку із чим, оскаржене позивачем податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області Державної фіскальної служби України від 05.02.2016 року №.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 24.05.2016 року.

Суддя Єфіменко К.С.

.