Справа № 524/1449/15-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Київ К/800/39547/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, уточнивши який просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні з 28 листопада 2014 року по 23 лютого 2015 року та надати звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час його звільнення у лютому 2012 року розрахунок по заробітній платі відповідачем було проведено не в повному обсязі, а тому відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судами встановлено, що 15 лютого 2012 року ОСОБА_4 звільнився з посади спеціаліста 1 категорії по роботі з населенням за місцем проживанням виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області. У 2010-2011 році позивач отримав матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року.

При звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо сум, які підлягають виплаті, не було.

У 2014 році позивач звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання нарахувати і виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010-2011 рік.

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області вирішуючи справу встановив, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2010-2011 році повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а не у розмірі посадового окладу, як було здійснено відповідачем, а тому зобов'язав виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити ОСОБА_4 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010-2011 рік, з урахуванням виплачених сум.

Оскільки станом на день подання даного позову вищевказане рішення суду не виконано, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28 листопада 2014 року по 23 лютого 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні передумови для настання відповідальності роботодавця, так як роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом через значний час після звільнення працівника. При відсутності вини роботодавця в контексті статей 116-117 КЗпП України, коли сам спір виник через декілька років після звільнення робітника, застосовувати вказані правові норми в даному випадку неможливо.

Такі висновки суду ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 звільнився з роботи в 2012 році, а про порушене своє право дізнався у 2014 році. Право на отримання матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати визначене судами за позовами, які позивач подав через декілька років.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що в даному випадку вина роботодавця відсутня, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було. Лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом було встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Доводи та мотиви касаційної скарги не спростовують висновків судів, викладених у судових рішеннях.

Згідно ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають встановленим судами обставинам справи, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк