Справа № 826/11175/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Київ К/800/49733/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування наказу за касаційною скаргою Міністерства культури України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства культури України, в якому просив: визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства культури України від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 про звільнення ОСОБА_4; поновити ОСОБА_4 на посаді директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його звільнення є незаконним, оскільки в порушення вимог частини 3 статті 40 та частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України звільнення відбулося у період його тимчасової непрацездатності та без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Також позивач вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не враховано лист Київського міського відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 вересня 2014 року №3312-08, у якому зазначено, що листки тимчасової непрацездатності було продовжено необґрунтовано, та лист-відповідь Міністерства внутрішніх справ України на запит Міністерства культури України від 23 червня 2014 року № 286/8/42-14.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 жовтня 2011 року наказом Міністерства культури України № 478/0/17-11 ОСОБА_4 було призначено на посаду директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей.

26 червня 2014 року о 10.30 год. був складений Акт, яким зафіксовано відсутність ОСОБА_4 на робочому місці.

Згідно доповідної записки заступника Міністра культури України Мазур Т.В. працівниками Міністерства культури України встановлено факт тривалої відсутності на роботі директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей ОСОБА_4 Також у доповідній записці вказано, що 14 квітня 2014 року позивач був на робочому місці, а з 15 квітня 2014 року перебуває на лікарняному, проте факт наявності листків непрацездатності не підтверджено. Крім того, ОСОБА_4 не інформує керівництво про причини своєї відсутності, на телефонний зв'язок не виходить, а направлені на його адресу листи повертаються до Міністерства культури України без вручення адресату.

З огляду на вказане, запропоновано звільнити ОСОБА_4 з посади директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Першого заступника Міністра культури України від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 ОСОБА_4 було звільнено з посади директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей з 26 червня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в порушення вимог частини 3 статті 40 та частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України звільнення позивача відбулося у період його тимчасової непрацездатності та без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Також відповідачем не було з'ясовано причини відсутності позивача на роботі, не витребувано у нього письмових пояснень, та не враховано, що неявка позивача на роботу зумовлена поважними причинами, а саме, тимчасовою непрацездатністю.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом вказаної норми прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Оцінка причин відсутності як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, в акті від 26 червня 2014 року та доповідній записці заступника Міністра культури України Мазур Т.В. зазначено, що причини відсутності позивача на роботі не встановлені.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що Міністерством культури України станом 26 червня 2014 року не було встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість звільнення працівника з роботи за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Натомість, згідно наявних у матеріалах справи копій листків тимчасової непрацездатності №678100 від 17 березня 2014 року, № 768025 від 15 квітня 2014 року, № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року ОСОБА_4 у період з 17 березня 2014 року по 11 квітня 2014 року і з 15 квітня 2014 року по 27 червня 2014 року перебував на лікарняному.

Статтею 149 Кодексу законів про працю України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Міністерство культури України не отримувало від позивача відповідних письмових пояснень та не вчиняло дій, спрямованих на їх отримання. Також відповідачем не було з'ясовано дійсної причини відсутності позивача на роботі 26 червня 2014 року, не встановлено його місцезнаходження для отримання письмових пояснень, тобто не було повно, всебічно і об'єктивно досліджено обставини подій, що стали підставою для звільнення позивача.

Відповідно до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Як вбачається з наявних у справі доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, 26 червня 2014 року, тобто в день видання наказу про звільнення, ОСОБА_4 перебував на лікарняному, про що свідчить відповідний листок тимчасової непрацездатності.

Враховуючи вказане, вірним є висновок судів попередніх інстанцій, що в порушення вимог частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення позивача відбулося у період його тимчасової непрацездатності.

При цьому, судами обґрунтовано було не прийнято до уваги лист Київського міського відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 вересня 2014 року №3312-08, у якому зазначено, що листки тимчасової непрацездатності № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року продовжувались необґрунтовано, оскільки такий надійшов на адресу відповідача вже після видання оскаржуваного наказу.

Відповідь Міністерства внутрішніх справ України на запит Міністерства культури України від 23 червня 2014 року № 286/8/42-14 також обґрунтовано була залишена судами поза увагою, оскільки така надійшла відповідачу факсом лише 24 липня 2014 року, в той час як оскаржуваний наказ про звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин був виданий відповідачем 26 червня 2014 року, тобто до отримання відповіді на вказаний запит.

Крім того, як було встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, в задоволенні позовних вимог Міністерства культури України до комунального підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва, комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання листків непрацездатності незаконними відмовлено.

Доказів оскарження в судовому порядку дій посадових осіб лікарняного закладу щодо видачі та продовження листків тимчасової непрацездатності № 768025 від 15 квітня 2014 року, № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року відповідачем надано не було.

Згідно частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

За змістом цієї норми суд, розглядаючи трудовий спір, має з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови і не вправі давати оцінку обґрунтованості самого рішення. І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору власник або повноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частинами 2, 5 статті 43 Кодексу законів про працю України встановлено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

26 червня 2014 року заступник Міністра культури України звернувся до профспілкового комітету первинної профспілкової організації Міністерства культури України звернувся з поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_4 з посади директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей.

Згідно повідомлення від 04 липня 2014 року вих. № 26 первинна профспілкова організація Міністерства культури України згоду на звільнення ОСОБА_4 з посади директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України не надає через фактичну відсутність прогулу.

Отже, вірним є висновок судів попередніх інстанцій, що в порушення вимог частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України звільнення позивача відбулося без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи та давши належну правову оцінку доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки дії суб'єкта оскарження не відповідають чинному законодавству та порушують права, свободи і законні інтереси позивача.

Доводи та мотиви, викладені відповідачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, коли оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства культури України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало