Справа № 810/1007/16
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року № 810/1007/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
дотериторіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області
провизнання неправомірними дій та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати,
в с т а н о в и в:

до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ТУ ДСА України в Київській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що при нарахуванні та виплаті їй заробітної плати ТУ ДСА України в Київській області керувалося не нормами спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а нормами підзаконного нормативно-правового акту, чим порушило права позивача, встановлені міжнародним правом та національним законодавством України.

В призначений для розгляду справи день та час, представник відповідача, повідомлений судом належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неприбуття суд не повідомив, заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі, не надав.

Від позивачки 11.05.2016 до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАСУ, суд здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено таке:

ОСОБА_1 працює в Тетіївському районному суді Київської області на посаді секретаря судових засідань з 04.09.2012 та має (6) шосту категорію посади державного службовця, що підтверджується копією довідки від 18.03.2016 № 3 (а.с. 4).

З матеріалів справи встановлено, що посадовий оклад позивача за займаною посадою в період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року складав 1218, 00 грн., що підтверджується копіями розрахункових листів ТУ ДСА України в Київській області за 2014-2015 роки (а.с. 5-6).

16.02.2016 працівники апарату Тетіївського районного суду Київської області, в тому числі і позивачка ОСОБА_1, звернулися із листом № 01-43/2/2016 до ТУ ДСА України в Київській області (а.с. 7) щодо проведення перерахунку та виплати заробітної плати відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Станом на день розгляду даної справи, відповіді від ТУ ДСА України в Київській області на колективний лист працівників апарату Тетіївського районного суду Київської області від 16.02.2016 № 01-43/2/2016 щодо проведення перерахунку та виплати заробітної плати відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не отримано.

Позивачка вважає порушеними її майнові права на отримання заробітної плати у відповідності до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з 26.10.2014 по 31.12.2015, з огляду на це звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правової оцінки відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, слід зазначити таке:

Відповідно до принципу верховенства права, який є визначальним при здійсненні правосуддя, людина, її права, свободи та інтереси є найвищою цінністю держави Україна.

26.10.2014, були внесені зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яку доповнено абзацом другим, в якому зазначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

28.03.2015, набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

Згідно з ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Проте, 28.06.2015 тримісячний строк сплинув, відповідні зміни Кабінетом Міністрів України не внесені, а заробітна плата позивачці не тільки не сплачувалася, а й не нараховувалася у відповідності до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стара редакція, чинна на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція).

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен повинен неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про державну службу» надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Конституцією України у ст. 92 визначені сфери, які мають врегульовуватися виключно законом, до яких віднесена і бюджетна. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Таким чином, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

По-перше, матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 144 цього Закону), який є спеціальним нормативно-правовим актом щодо, зокрема, працівників апаратів судів. Абзац 1 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є бланкетним, тобто у ньому викладено припис, в якому є відсилання до іншого нормативно-правого акта, а саме Закону України «Про державну службу», який є загальним нормативно-правовим актом щодо всіх державних службовців, як органів законодавчої і виконавчої влади, так і органів судової влади.

По-друге, ч. 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про державну службу» не врегульовують питання щодо структури та умов оплати праці працівників апаратів судів, дані питання регулюються постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

У додатку 47 до вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України (у редакції постанови КМ України № 700 від 12.05.2007, із змінами, внесеними згідно з постановами КМ України від 01.12.2010 № 1097, від 09.03.2011 № 215) затверджена схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів.

До набрання чинності п.п. 59 п. 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 розмір посадового окладу працівників апаратів судів визначався постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», а починаючи з 26.10.2014, тобто з дня набрання чинності п.п. 59 п. 5 розділу XII Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014, розмір посадового окладу працівника апарату суду визначений в Законі України «Про судоустрій і статус суддів», який має вищу юридичну силу ніж постанова КМ України № 268 від 09.03.2006.

Незважаючи на те, що ч. 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» передбачено, що розмір посадових окладів державних службовців, в тому числі і працівників апаратів судів як державних службовців, визначається Кабінетом Міністрів України, з 26.10.2014 заробітна плата працівників апаратів судів повинна розраховуватися виходячи з розміру посадового окладу, встановленого ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція), оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом (п. 4 листа Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26.12.2008 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії»).

Таким чином, невідповідність постанови КМ України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не зупиняє та ніяким чином не обмежує дію ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція) і не звільняє відповідача від обов'язку нараховувати працівникам апарату суду, зокрема й позивачу, заробітну плату, починаючи з 26.10.2014, виходячи із розміру посадового окладу, встановленого вищевказаними законами.

Підпунктом 2 п. 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 дійсно Кабінету Міністрів України було надано двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але і даний пункт не зупиняє дію ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (нова редакція), який у встановленому законом порядку набрав чинності.

Крім того, у період з набранням чинності 29.03.2015 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», розмір посадового окладу працівника суду повинен був обчислюватись відповідно до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», у розмірі не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» були внесені зміни у постанову КМ України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду. Разом з тим було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення. Зазначені зміни були опубліковані та набрали чинності 09.09.2015.

Суд зазначає, що вказане 50-відсоткове зменшення порушує права позивача на отримання заробітної плати, визначеної Законом України «Про судоустрій і статус суддів» з огляду на таке:

в абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів, а тому зважаючи, що постанова Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 є лише підзаконним нормативно-правовим актом та може регулювати лише питання застосування Закону України «Про судоустрій та статус суддів», то відповідно вона не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому Закону, а тому, нарахування заробітної плати працівників апарату суду з урахуванням 50-відсоткового зменшення, виходячи з положень підзаконного нормативно-правового акта - знаходиться поза межами правового поля та суперечить нормам Закону України «Про судоустрій та статус суддів», які мають вищу юридичну силу. Крім того, Основним законом України, норми якого мають найвищу юридичну силу, чітко передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а не підзаконним нормативним актом (ч. 4 ст. 43 Конституції України).

За змістом ч. 2 та 3 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу вимог ч. 4 ст. 9 КАСУ, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 71 КАСУ, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2015 у справі № 826/13344/15, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015, визнано бездіяльність Кабінету Міністрів України по виконанню пп. 2. п. 13 розділу II Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» у строк встановлений законом, в частині приведення у відповідність до передбаченого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» протиправною.

При вирішенні спірних питань судам необхідно застосовувати існуючу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справа «Кечко проти України» (заява № 63134/00).

За приписами ч.2 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Правової позиції, відповідно до якої скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них, дотримується Верховний Суд України у справах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10 та Вищий адміністративний суд України, що відображено в його ухвалах від 28.11.2013 по справі № К-10021/10, від 09.10.2013 по справі № К-10879/10-с, від 30.05.2013 по справі № К-34251/10.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Принцип захисту легітимних очікувань належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (ч. 2, 9 ст. 33 Закону № 3723-XII).

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Бюджет це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, ст.ст. 4, 27, ч. 2 ст. 38 Кодексу при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Ця рекомендація ґрунтувалася на правових позиціях Суду, висловлених у зазначеному рішенні, відповідно до яких закон про Держбюджет не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абз. 4, 5, 6, 8 п. 4 мотивувальної частини). У зв'язку з цим Конституційний Суд України дійшов висновку, що «зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає ст.ст. 1, 3, ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 8, ч. 2 ст. 19, ст.ст. 21, 22, п. 1 ч. 2 ст. 92, ч. 1, 2, 3 ст. 95 Конституції України» (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини).

Конституція України у ст. 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.

Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Так, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив: «Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Положеннями ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАСУ, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 КАСУ, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Конституційний Суд України Рішенням від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» вирішив: в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Частиною 4 ст. 9 КАСУ передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

В силу вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв'язку з наведеним, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства України та є підставами для перерахунку та виплати заробітної плати з урахуванням усіх її складових за період роботи з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно з урахуванням розміру посадових окладів, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно - з урахуванням розміру посадових окладів, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), а тому, адміністративний позов підлягає задоволенню.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 162 КАСУ, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними дій чи бездіяльності; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; стягнення з відповідача коштів тощо.

Згідно зі ст. 71 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій.

Суд, дослідивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дійшов висновку, що викладені в заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 53, 69, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про прокуратуру») та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з урахуванням усіх її складових, за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно,

відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про прокуратуру») та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.