Справа № 335/1310/16-а
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/1310/16-а 2-а/335/74/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

01 березня 2016 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, у складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Зубович А.В. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративний позов представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії.

У позовній заяві вказує, що до листопада 1999 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у АДРЕСА_1. Надалі вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

03.12.2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя із заявами про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії в розмірах відповідного чинного законодавства.

УПФУ в призначенні пенсії відмовлено. В листі №1267/04 від 21.01.2016 року зазначило, що, особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт, що засвідчує місце проживання (реєстрації). Документи, що засвідчують місце проживання в Україні ОСОБА_1 відсутні.

Представник позивачів вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії за віком.

- визнати протиправною бездіяльність УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 03.12.2015 року.

В наданий судом строк відповідач подав заперечення, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

Матеріали, які наявні у справі є достатніми для всебічного та об'єктивного розгляду даної справи, а тому, у відповідності до ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У позовній заяві вказує, що до листопада 1999 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у АДРЕСА_1. Надалі вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

03.12.2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя із заявами про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії в розмірах відповідного чинного законодавства.

УПФУ в призначенні пенсії відмовлено. В листі №1267/04 від 21.01.2016 року зазначило, що, особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт, що засвідчує місце проживання (реєстрації). Документи, що засвідчують місце проживання в Україні ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

До аналогічної правової позиції зводяться висновки Верховного Суду України у справах № 21-180а-15 від 12 травня 2015 року, № 21-2419а-15 від 06 жовтня 2015 року, які відповідно до ст. 244-2 КАС України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченомуЗакону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Згідно Конституції України, що є основним законом держави і нормою прямої дії: права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Ст. 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, позивач, що проживає у державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина.

Тобто, як за внутрішнім законодавством України, так і за нормами міжнародного права і міжнародної судової практики, що є складовою частиною національного законодавства, позбавлення права на пенсію за ознакою місця проживання є дискримінацією.

Згідно із ч. 1. ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено): добросовісно, розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно,зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно протягом розумного строку .

Оцінивши за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що дії вчиненні відповідачем є неправомірними, суперечать вищезазначеними принципам, що свідчить про наявність порушень прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача, а тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 94 КАС, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яке не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з державного бюджету України на користь позивача 551, 20 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 158-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити..

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевськомму районі м. Запоріжжя привчити пенсію за віком ОСОБА_1 з 03 грудня 2015 року.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551, 20 грн..

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: А.В. Воробйов