Справа № 817/591/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2016 р.Р і в н е 817/591/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Лукащик Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Управління Служби Безпеки України в Житомирській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_4В.) звернувся до суду з позовом до Управління Служби Безпеки України в Житомирській області (далі УСБУ в Житомирській області) про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у неприйнятті рішення по рапорту від 26.03.2016 року про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та зобов'язання видати наказ про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зокрема, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові. В обґрунтування позову пояснив, що у зв'язку з народженням у позивача в грудні 2015 року двох дітей та виходом у березні 2016 року дружиною позивача на роботу, останній подав відповідачу рапорт на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Стверджував, що обмеження встановлені пунктом 88-4 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 07.11.2001 року №1053, до моменту введення воєнного стану не поширюються на позивача, а отже він має право на отримання вказаної відпустки. З таких підстав, вважає бездіяльність у ненаданні позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, протиправною. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. В обґрунтування своїх заперечень (а.с.21-22) пояснив, що надання військовослужбовцям в особливий період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії припиняються. А тому вважає дії управління щодо відмови у наданні позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, були вчинені на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. За таких обставин, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до наказу СБУ від 23.10.2014 року №10/12-ОС з жовтня 2014 року ОСОБА_3 перебуває у розпорядженні начальника УСБУ в Житомирській області (а.с.7).

Матеріали справи свідчать, що 25.12.2015 року у позивача народилося двоє дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей №246403 та №246404 від 29.12.2015 року (а.с.9,10).

Відповідно до довідки Рівненського державного гуманітарного університету №24 від 21.03.2016 року дружина позивача ОСОБА_6 з 04.11.2015 року по 22.03.2016 року перебувала у відпустці по вагітності та пологах та з 23.03.2016 року приступила до роботи на посаді декана факультету документальних комунікацій та менеджменту (а.с.11).

У зв'язку з цим, 26.03.2016 року позивач звернувся з рапортом та пакетом документів до УСБУ в Житомирській області про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Своїм листом від 06.04.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_3, що на даний час відсутні правові підстави для надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, такий висновок відповідача мотивований тим, що «відповідно до пункту 88-4 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям у зазначений період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії припиняється» (а.с.13).

Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо ненадання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України.

В силу вимог ст.1 цього закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.8 ст.10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов'язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначено Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262 (далі Положення №1262).

Статтею 53 цього Положення встановлено, що у мирний час військовослужбовцям Служби безпеки України надаються відпустки:

а) щорічні: основні; додаткові, передбачені законодавством;

б) у зв'язку із закінченням вищих військових навчальних закладів;

в) додаткові у зв'язку з навчанням у вищих навчальних закладах без відриву від служби;

г) творчі;

д) соціальні: у зв'язку з вагітністю та пологами; для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткові військовослужбовцям, які мають дітей;

е) у зв'язку із хворобою;

є) за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

В силу вимог п.60 Положення №1262 додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються військовослужбовцям відповідно до Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ст.18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

Частиною сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України встановлено право використання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повністю або частинами, зокрема, батьком дитини. Ця норма кореспондується з положенням статті 20 Закону України «Про відпустки», якою визначено порядок надання соціальних відпусток.

Відповідно до частини четвертої цієї статті особам, зазначеним у частині третій статті 18 Закону України "Про відпустки" (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що для отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку необхідна наявність відповідної заяви та доданих до неї документів, а саме: копії свідоцтва про народження дитини, довідки з місця служби (роботи) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки, та довідка про припинення виплати їй допомоги по догляду за дитиною.

Дана позиція також викладена у Постанові Верховного суду України від 01.07.2014 року №21-212а14, відповідно до якої встановлено, що за умови незакінчення терміну вказаної відпустки та наявності зазначеної вище довідки і припинення виплати матері дитини допомоги по догляду за дитиною батько дитини має право на надання йому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Крім того, пунктом 6.11 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом СБУ та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 року за № 1323/16014, встановлено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається військовослужбовцям-жінкам за їх бажанням повністю або частинами, а також і військовослужбовцям-чоловікам у такому самому порядку.

При цьому, для надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку військовослужбовцю необхідно надати документ з місця роботи дружини (чоловіка) з підтвердженням факту її (його) виходу на роботу з такої відпустки разом з довідкою про припинення виплати допомоги по догляду за дитиною (із зазначенням дати), виданою органом соціального захисту населення за місцем проживання.

Військовослужбовець, який перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (з виплатою допомоги по державному соціальному страхуванню) або у відпустці для догляду за дитиною без збереження грошового та матеріального забезпечення тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, має право приступити до виконання службових обов'язків до закінчення такої відпустки. Про достроковий вихід на службу з такої відпустки військовослужбовець повинен завчасно повідомити прямого начальника рапортом у порядку підпорядкування.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, а саме: довідки Рівненського державного гуманітарного університету №24 від 21.03.2016 року, відповідно до якої дружина позивача ОСОБА_6 з 04.11.2015 року по 22.03.2016 року перебувала у відпустці по вагітності та пологах та з 23.03.2016 року приступила до роботи на посаді декана факультету документальних комунікацій та менеджменту (а.с.11), копій свідоцтв про народження 25.12.2015 року двох дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9,10) та довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому №1519 від12.04.2016 року, згідно з якою ОСОБА_3 знаходиться на обліку в управління та отримує допомогу при народженні дітей з 01.12.2015 року по 31.12.2018 року (а.с.12), у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у наданні ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При цьому, суд звертає увагу, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), вказаних положеннях Конвенції та Протоколу № 12 до неї та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі "ОСОБА_7 проти Російської Федерації", яке відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, є джерелом права, зазначено, що, по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

У справі «Веллер проти Угорщини» Європейський суд визнав, що ненадання біологічному батьку права на отримання батьківських виплат, тоді як мати, прийомні батьки та опікуни мають таке право, рівнозначно дискримінації за ознакою статусу батьківства (рішення у справі «Веллер проти Угорщини» (Weller v. Hungary) від 31 березня 2009 року, № 44399/05, п. 30-35).

Водночас, твердження відповідача, що відповідно до пункту 88-4 Положення №1262 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям припиняється надання відпусток для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, окрім як військовослужбовцям-жінкам, суд оцінює критично з огляду на таке.

Відповідно до Закону України про «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Разом з тим, доказів існування на час звернення позивача з заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особливого періоду у розуміння цього Закону відповідачем надано не було та судом не здобуто.

Крім того, судом встановлено, що у ОСОБА_3 є троє дітей віком до 18 років: ІНФОРМАЦІЯ_2 та двоє ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8-10).

В свою чергу, у відповідності до підпункту «д» пункту 88-1 Положення №1262 під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини як наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, що не було враховано відповідачем.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності УСБУ в Житомирській області, яка полягала у неприйнятті рішення по рапорту ОСОБА_3 від 26.03.2016 року про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Одночасно, суд зазначає, що в силу вимог частини другої ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною другою ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про зобовязання відповідача вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що для повного захисту і відновлення порушеного права позивача, слід прийняти рішення про зобов'язання УСБУ в Житомирській області надати ОСОБА_3 згідно поданого ним рапорту від 26.03.2016 року відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_4

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані, такі, що підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають до задоволення повністю.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби Безпеки України в Житомирській області, яка полягала у неприйнятті рішення по рапорту ОСОБА_3 від 26.03.2016 року про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Зобов'язати Управління Служби Безпеки України в Житомирській області надати ОСОБА_3 згідно поданого ним рапорту від 26.03.2016 року відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління Служби Безпеки України в Житомирській області судовий збір у розмірі 1113,42 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.