Справа № 813/401/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року справа № 813/401/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Львівської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, третя особа Профспілковий комітет Львівської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до Львівської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, третя особа Профспілковий комітет Львівської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження від 12 січня 2016 р. №25/0/8-16 Про звільнення з роботи ОСОБА_4В., поновлення на роботі на посаді провідного спеціаліста Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18 січня 2016 р. до дати винесення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Розпорядження ЛОДА від 12 січня 2016 року № 25/0/8-16 є не обгрунтованим, не вказано чітко, що саме скорочують чисельність чи штат працівників. Зазначила, що оскільки є матір`ю дитини-інваліда то в інтересах охорони материнства та дитинства звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років у порядку і випадках, передбачених частиною шостою ст. 179 КЗпП), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням (частина третя ст. 184 КЗпП). Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідачів подали заперечення на позов, які мотивовані тим, що позивач була звільнена з посади провідного спеціаліста відповідно до п.1 ст.40, ст.ст. 44, 47, 116 Кодексу закону про працю та у звязку із скороченням чисельності (штату) працівників структурних підрозділів ОДА відповідно до розпорядження голови облдержадміністрації від 30.10.2015 р. №679/0/5-15 «Про впорядкування структури обласної державної адміністрації».

Окрім того, 04.01.2016 р. на імя директора департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації надійшла заява із змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 не заперечує щодо звільнення її із займаної посади та у зв'язку із перебуванням на лікарняному просить продовжити не використану відпустку на 16 календарних днів з 01.01.2016, яким останній день відпустки вважати днем звільнення. Департаментом було запропоновано позивачу ряд посад, проте, позивач відмовилася від них з відміткою на листі від 04.01.2016 р. Вважають, що обласною державною адміністрацією додержано вимог трудового законодавства при вивільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. На цих підставах, представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

ОСОБА_4 працювала на посаді провідного спеціаліста відділу житлових субсидій, соціальних виплат та допомог управління соціальних гарантій та компенсацій загальнообовязкового державного страхування Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації.

На утриманні позивача перебуває син, ОСОБА_5, який є дитиною-інвалідом.

ОСОБА_4 не була членом Профспілкового комітету Львівської обласної державної адміністрації, що підтверджується довідкою бухгалтерії про відсутність сплати внесків на потреби профспілки №06-1964 від 25.02.2016 р.

Відповідно до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №28/0/8-16 від 12 січня 2016 р. ОСОБА_4 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу житлових субсидій, соціальних виплат та допомог управління соціальних гарантій та компенсацій загальнообовязкового державного страхування департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації 18.01.2016 р., у звязку із скороченням чисельності (штату) працівників Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації. Підставою звільнення стало подання директора департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації ОСОБА_6 від 05.01.2016 р. №02-29 та заява ОСОБА_4 від 04.01.2016 р.

Так, згідно штатного розпису Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації на 2015 рік, загальна кількість штатних одиниць становила 66, у звязку із затвердженням нової структури обласної державної адміністрації, проведенням реорганізації та скороченням чисельності (штату) працівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації відповідно до додатку 3 розпорядження встановлено 49, тобто скорочено на 17 штатних одиниць.

Листом від 06.11.2015р. №5/13-7624/0/2-15-20 позивача повідомлено про можливе наступне вивільнення за п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, про що свідчить підпис позивача на даному листі.

Відповідачем 04.01.2016 року запропоновано ОСОБА_4 у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації наступні посади: головний спеціаліст відділу житлових субсидій, соціальних виплат та допомог управління соціальних гарантій і компенсацій, планово -фінансової та організаційно - кадрової роботи на час відсутності основного працівника ОСОБА_7; головний спеціаліст планово - фінансової роботи управління соціальних гарантій і компенсацій, планово - фінансової та організаційно - кадрової роботи на час відсутності основного працівника ОСОБА_8; головний спеціаліст планово - фінансової роботи управління соціальних гарантій і компенсацій, планово - фінансової та організаційно - кадрової роботи на час відсутності основного працівника ОСОБА_9

Згідно з відміткою на даному листі, позивач відмовилася від запропонованих посад цього ж дня.

04.01.2016 р. на імя директора департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації надійшла заява із змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 не заперечує щодо звільнення її із займаної посади та у зв'язку із перебуванням на лікарняному просить продовжити не використану відпустку на 16 календарних днів з 01.01.2016, яким останній день відпустки вважати днем звільнення.

При цьому, позивач вказує на протиправність свого звільнення з посади, оскільки на неї поширюються гарантії ч. 3 ст.184 КЗпП України відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.36 цього ж Кодексу, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 40 Кодексу законів про працю трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п.1 статті допускається, якщо неможливо перевести працівника на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників врегульовано статтею 49-2 КЗпП України.

Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Так, згідно, п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» 28.12.2014 №_76-УІІІ (зі змінами) зобовязано керівників органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в терористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку державному кордоні, відбитті збройного нападу на обєкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих обєктів у разі захоплення с спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів чи заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори а придбання товарів, робіт, послуг.

Судом встановлено, що на виконання приписів вказаного законодавчого акту, головою Львівської обласної державної адміністрації, в межах ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», видано розпорядження від 30.10.2015 р. №619/0/5-15 «Про впорядкування структури обласної державної адміністрації» (надалі - розпорядження). П. 2 розпорядження визначено реорганізувати структурні підрозділи та затвердити перелік департаментів, управлінь та інших структурних підрозділів обласної державної адміністрації (зі статусом юридичної особи).

Відповідно до додатків 2 та 3 вищезазначеного розпорядження затверджено перелік департаментів, управлінь та інших структурних підрозділів обласної державної адміністрації (зі статусом юридичної особи) та відповідно граничну чисельність працівників апарату, департаментів, управлінь та інших структурних підрозділів обласної державної адміністрації.

Так, згідно штатного розпису Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації на 2015 рік, загальна кількість штатних одиниць становила 66, у звязку із затвердженням нової структури обласної державної адміністрації, проведенням реорганізації та скороченням чисельності (штату) працівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації відповідно до додатку 3 розпорядження встановлено 49, тобто скорочено на 17 штатних одиниць.

Проаналізувавши штатні розписи, суд встановив, що штатна чисельність відділу скоротилась на 17 одиниць, зокрема була скорочена посада провідного спеціаліста відділу житлових субсидій, соціальних виплат та допомог управління соціальних гарантій та компенсацій загальнообовязкового державного страхування департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації, яку обіймала позивач.

Як встановлено судом, позивача листом від 06.11.2015 р. №5/13-7624/0/2-15-20 повідомлено про можливе наступне вивільнення за п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, про що свідчить підпис позивача на даному листі.

Окрім того, Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації 04.01.2016 року запропоновано ОСОБА_4 декілька посад головного спеціаліста, від яких вона відмовилася.

Також в матеріалах справи знаходиться заява ОСОБА_4 від 04.01.2016 р. із змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 не заперечує щодо звільнення її із займаної посади, відмовилася від запропонованих посад та у зв'язку із перебуванням на лікарняному просить продовжити не використану відпустку на 16 календарних днів з 01.01.2016, яким останній день відпустки вважати днем звільнення.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на ст. 184 КЗпП України щодо гарантій про обов'язкове працевлаштування, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач мала бажання в подальшому бути працевлаштованою в Департаменті соціального захисту населення, а навпаки, наявні докази, що позивач бажала звільнитися із займаної посади.

Окрім того, відповідачем було дотримано процедуру звільнення відповідно до чинного законодавства, зокрема, попереджено ОСОБА_4 про наступне вивільнення за 2 місяці, запропоновано вакантні посади від яких позивач відмовилася.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 23.05.2016 року.

Суддя Братичак У.В.