Справа № 820/1183/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

25 травня 2016 р. №820/1183/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Полях Н.А., Нуруллаєва І.С.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.02.2016р. №8-16; скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 30.11.2015р. №228; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є громадянкою ОСОБА_3, 26.10.2015 року звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 19.11.2015 року позивач отримала повідомлення про, те що відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні. Позивач не погодилась з таким рішенням та звернулася зі скаргою до Державної міграційної служби України, проте рішенням від 15 лютого 2016 року №8-16 їй було відмовлено в скасуванні наказу ГУ ДМС України в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначені рішення позивач вважає необґрунтованим, незаконним, оскільки, на думку позивача, Державною міграційною службою України та ОСОБА_2 управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області при винесенні рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахована подана позивачем інформація під час звернення до ГУ ДМС України в Харківській області з відповідною заявою, а також не врахована інформація, надана позивачем під час співбесід з уповноваженою особою ГУ ДМС України в Харківській області, в яких позивач поясняв причини, через які вона не може повернутися в країну громадянської належності, вказана інформація перевірена поверхнево.

Від представника відповідача Державної міграційної служби України - ОСОБА_4, через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких представник відповідача зазначив, що позивачем при подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідали вимогам п.1 та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Матеріали особової справи позивача свідчать, що наслідки міжетнічного конфлікту, успішно долаються у ОСОБА_5 Республіці, внаслідок чого представники узбецької меншини не мають підстав для побоювання та повертаються у Ош та Джалал-Абад. Донька заявниці - ОСОБА_6 Мадінахон вже майже рік як добровільно повернулася до ОСОБА_5 Республіки та не має намірів залишати її. Таким чином, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки при прийняті рішення відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства, з дослідженням усіх наданих доказів позивачем та отриманої інформації під час співбесід.

У судове засідання, позивач, повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, не прибув, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Державної міграційної служби України - ОСОБА_4, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Суд вважає, що сторони є належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати свідка чи експерта відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними матеріалами в порядку письмового провадження з огляду на положення ч. 6 ст. 128 КАС України.

Фіксування судового процесу згідно ч.1 ст.41 КАС України не здійснюється.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Позивач звернувся до ОСОБА_2 Управління Державної міграційної служби України у Харківській області 26.10.2015 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.10.2015 року ОСОБА_2 управлінням державної міграційної служби в Харківській області складений висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно позивача.

Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 13.11.2015р. №228 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодившись з вказаним рішенням, звернулася в порядку адміністративного оскарження до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15.02.2016р. №8-16 відхилено скаргу ОСОБА_1 на наказ ОСОБА_2 Управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.11.2015р. №228.

Повідомленням ДМС України від 02.03.2016 р. № 04/4-3513 позивача було повідомлено про відхилення скарги на рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 даного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Статтею 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

ОСОБА_7 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як слідує із висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист від 12.10.2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заявник не навів жодних правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, а тому під конвенційні ознаки біженця не підпадає. Крім того, позивачем не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань. Заявник не залишив країну походження з метою набуття міжнародного захисту, а шукав для себе кращого життя.

На думку суду, такі висновки органу державної міграційної служби відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

З копій матеріалів особової справи №2015КН0046 громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 є громадянкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, узбечка за національністю, віросповіданням іслам, заміжня. Місце народження та постійного проживання у країні походження Киргизська Республіка, Ошська область, Кара-Сууский район, с. Шарк, де у 1994 році закінчила середню школи №39 ім. A.C. Пушкіна. Перебуває у шлюбі з гр. ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_1 Салі, ІНФОРМАЦІЯ_2 Офіційно шлюб було зареєстровано 26.12.2011 року (свідоцтво про шлюб КР-ХІ №0603074). Позивач має дітей, які народилися в ОСОБА_3 - дочка ОСОБА_6 Мадінахон та три сина: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження КР-Х №2944240; паспорт гр. ОСОБА_5 Республіки АС1840007); ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження КР-Х №2944241; паспорт гр. ОСОБА_5 Республіки АС 1840009); ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження КР-Х №2944242).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

ОСОБА_1 26.10.2015 року звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказала про побоювання в майбутньому за безпеку свого життя, оскільки в країні її громадянської належності - ОСОБА_5 Республіці, їй загрожує небезпека, яка виникла через безлади, на міжнаціональному ґрунті, які відбулися у 2010 році на півдні ОСОБА_3, через що постраждали узбеки. У цей час спалили рідний дім ОСОБА_1, та загинув її рідний брат. Заявниця також повідомила, що під час поїздки до дому, не змогла влаштувати дітей до школи, оскільки узбецькі школи залишилися тільки у центрі, а вона мешкає на околиці, що донька вийшла заміж без реєстрації , оскільки узбеків не реєструють, тому узбеки, які повернулися до Киргизії, не можуть там жити, й вона вимушена була повернутися в Україну.

Вперше заявниця разом з дітьми виїхала з ОСОБА_3 в Україну 02.04.2012. Державний кордон України заявниця перетнула легально 03.04.2012 (аеропорт Бориспіль) повітряним шляхом. Заявниця приїхала в Україну до чоловіка, який раніше виїхав з ОСОБА_3.

З протоколу співбесіди від 06.11.2015 року вбачається, що останні раз на батьківщині позивач була два місяці по тому. Рік тому дочка найстарша, залишилася там, вона дивилася бабусю і дідуся, вони померли, наразі вона вийшла заміж 05.03.2015 року, весілля проходило у будинку брата. Позивач спеціально їздила на весілля доньки. Під час поїздки на батьківщину три сина позивача перебували на Україні з батьком.

На питання співробітника міграційної служби : Коли ви були в останній раз в ОСОБА_3, чи була загроза вашому життю?, позивач повідомила: На батьківщині на вулицю взагалі не виходила. Там жінок взагалі не чіпають. На питання У Вас були якісь проблеми при в'їзді в Киргизію?, позивач повідомила: Ні не було.

Крім того, в протоколі співбесіди містяться наступні питання та відповіді: Швидко пройшли прикордонний контроль? Там у мого брата є знайомий, і ми швидко проїхали.

Чим брат займається? Він читає молитви у нас в мечеті, він імам.

Хтось ще з рідних крім дочки з чоловіком і брата, залишився в ОСОБА_3? Ні.

Де зараз живуть ваші рідні сестри? В Оші.

Чим займається чоловік дочки? Він працює перукарем.

Чим займається дочка? Вона сидить дома.

Чому? У нас наречені не працюють, чоловік не дозволяє.

Навіщо тоді такий чоловік потрібен? Такий чоловік вважається хорошим, він годує дружину. А жінка може йти на роботу після тридцяти років.

Які зараз проблеми у узбеків є в Оші? Роботи немає, Киргизи працюють, а узбеки не працюють. Там і на ринках киргизи і в таксі киргизи. Узбеки працюють в Росії.

За рахунок чого тоді живуть в Оші сім'ї сестер?

У одній чоловік працює в Росії, а в іншої займається сільським господарством на своїй землі.

Скільки у них землі? 20 соток.

Чому ваша сім'я не може повернутися до ОСОБА_3? Чоловік, коли забирали мертвих людей, він потрапив до комп'ютеру і у мене кілька разів запитували, де мій чоловік.

Коли вас в останній раз запитували з приводу чоловіка? У 2014 році запитували у родичів які їздили в Киргизію і прибиралися в будинку у батьків чоловіка. Там зараз ніхто не живе, будинок руйнується, там вони прибирали три дні і приходив чоловік в цивільному і питав де, Саллі.

Ви переслідувалися на батьківщині? Ні.

Чи залучалися в ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності? Ні.

Ви маєте намір повернутися на батьківщину? Поки ні.

Чому? Тому що у чоловіка проблеми, а я хочу жити з чоловіком.

За рахунок чого ви живете в Україні? Чоловік на будівництві працює.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач не переслідувалася на батьківщині, не притягувалася до адміністративної та кримінальної відповідальності, донька її повернулася з України до Киргизької республіки рік тому та весь цей час мешкала разом з дядьком та його родиною у будинку, який відбудували, після того як його було спалено під час безладів у 2010 році та наразі одружилася.

З пояснень позивача на співбесіді, вбачається, що небезпека їй особисто не загрожує, а вона не планує повертатися до дому, через те, що в чоловіка проблеми, а вона бажає жити разом з чоловіком в Україні. Тому бажає отримати статус біженця.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення від 15.02.2016 року №8-16 Державна міграційна служба України, відхилила скаргу громадянки ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 13.11.2015 року №228 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не встановлено обґрунтованих побоювання , які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З письмових пояснень представника відповідача вбачається, що приймаючи вказане рішення було враховане те, що відсутні підстави вважати, що заявник не може повернутися до країни походження через серйозну загрозу життю, заявник не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, територію ОСОБА_5 Республіки залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, в Україну прибув з метою поліпшення умов проживання.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_1, у тому числі відомості про її особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

За матеріалами міжнародних організацій, ЗМІ та матеріалами наданими заявником, у червні 2010 року відбулися міжнаціональні зіткнення між киргизами та узбеками на півдні ОСОБА_3. У цьому регіоні особливий вплив мала родина президента Курманбека Бакаева, усунення якою від влади через масові демонстрації у Бешкеку й спровокувало конфлікти в Оші та Джелал-Абаді. Опозиційний уряд, якій тільки прийшов до влади, не зміг своєчасно припинити безлади, в наслідок яких, в першу чергу, постраждали етнічні узбеки. З того часу в ОСОБА_3 пройшли важливі політичні події - референдум про перехід країни до парламентської форми правління (27 червня 2010 року) і парламентські вибори (10 жовтня 2010 року). Країна має нову конституцію, яка гарантує захист прав і свобод усіх громадян ОСОБА_3. За новою конституцією республіка є парламентською, президент країни виконує представницькі функції.

30 жовтня 2011 року в ОСОБА_3 пройшли президентські вибори, перемогу здобув чинний прем'єр-міністр - 55-річний Алмазбек Атамбаєв. Міжнародні спостерігачі ще раніше відзначили наявність багатьох кандидатів, а також звернули увагу на поліпшення у виборчому законодавстві. За оцінками оглядачів, ці вибори, могли би стати прикладом демократії для авторитарних сусідів ОСОБА_3 у ОСОБА_11.

Державна влада ОСОБА_3 концептуально вирішує питання державної політики у сфері етнічного розвитку. Головними принципами Концепції етнічного розвитку і консолідації суспільства ОСОБА_3 є демократичні цінності, а саме: верховенство закону, дотримання прав людини, облік культурного різноманіття, збереження самобутності етнічних груп і недискримінація, забезпечення рівних можливостей незалежно від національної мови, перехід від домінування етнічної ідентичності до зміцнення державної ідентичності.

У ОСОБА_3 у 2012 році вступив в силу закон Про Національний центр по попередженню тортур і інших жорстких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання. 13 вересня 2012 року голова Комітету парламенту ОСОБА_3 з прав людини Дастан Бєкєшев провів прес-конференцію, на якій повідомив, що ОСОБА_3 ще в 2008 році приєднався до Факультативного протоколу до Конвенції ООН проти тортур і інших жорстких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання. Згідно даному документу, країна повинна відкрити у себе національний орган, який би забезпечував можливість боротьби з тортурами і їх попередження. У результаті такий центр було створено, що дозволяє імплементувати міжнародні стандарти в країні.

Через 4 роки після подій руйнування відбудовані. В м. Ош та м. Джслал-Абад повертаються узбеки, які виїхати через зіткнення. Ще зберігається певна тривожність місцевою населення щодо небезпеки продовження протистояння, а влада регіону робить все від неї залежне для впровадження профілактичних заходів та налагодження суспільного діалогу між різними національними громадами, та усунення перекосів, що стають підставою для звинувачення у дискримінації узбеків, через закриття узбецьких шкіл та невелике, у порівнянні з киргизами, представництво узбецької громади у правоохоронних органах

4 жовтня 2015 року в Киргизії завершилися чергові парламентські вибори, в яких активну участь приймали узбеки, які становлять 14 % населення Киргизької республіки ОБСЄ та ПАРИ позитивно оцінили хід виборів та ставлення до національних меншин під час підготовки та проведення виборів.

Отже суд вважає, що позивач не довела жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надала.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з заявницею співбесіди та матеріалами справи встановлено, що твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує в ОСОБА_3 їй особисто, є повністю безпідставним і не мають реального підґрунтя.

Позивач не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесіди, не надала доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навила достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Матеріали справи свідчать, що наслідки міжетнічного конфлікту, успішно долаються у ОСОБА_5 Республіці, внаслідок чого представники узбецької меншини не мають підстав для побоювання та повертаються у Ош та Джалал-Абад. Донька заявниці - ОСОБА_6 Мадінахон вже майже рік як добровільно повернулася до ОСОБА_5 Республіки та не має намірів залишати її.

Матеріали справи свідчать про відсутність переслідування заявника у разі його повернення на батьківщину.

Водночас, позивач ніколи не перебувала членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним вона ніколи не була.

Причини, які має позивач щоб залишитись в Україні, не повязані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи.

Отже, у разі повернення до Республіки Киргизія позивачу не буде загрожувати ризик зазнати поводження, заборонене ст. ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що ОСОБА_2 управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до ОСОБА_2 управління міграційної служби в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

В даному випадку згідно наявних у справі доказів до подачі заяви від 26.10.2015 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 07.06.2012 року ОСОБА_1 зверталася до Управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Державної міграційної служби України № 164-о від 27.06.2012 року позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний наказ був оскаржений позивачем в адміністративному порядку шляхом подання скарги до Державної міграційної служби України. За наслідками вирішення скарги відповідачем було прийнято рішення № 112-12 від 17.09.2012 року, яким подана скарга відхилена.

Вказане встановлено постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 року у справі № 2а-12603/12/2070 за позовом Громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - ОСОБА_12 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення , яким позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 17.09.2012 р. № 112-12 про залишення скарги на рішення ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державної міграційної служби України розглянути скаргу позивача повторно відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.03.2015 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 залишено без змін.

Згідно ч.1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що позивачем не надано до органу міграційної служби нових достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, а також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_12 управління Державної міграційної служби України в Харківській області, приймаючи рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи, що наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 13.11.2015р. №228 є правомірним, тому в задоволенні взаємопов'язаних позовних вимог про скасування рішення Державної міграційної служби України від 15.02.2016р. №8-16 та зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Полях Н.А.

ОСОБА_13