Справа № 826/1189/13-а (2а-12703/09/2670)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Київ К/800/7492/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Орендного підприємства «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року у справі за позовом Орендного підприємства «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» до Київської міської державної адміністрації, треті особи: Київська міська рада, Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права, стягнення суми,

встановив:

У жовтні 2009 року Орендне підприємство «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» (надалі також позивач, Підприємство) звернулось до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації (надалі також відповідач, КМДА), за участю третіх осіб: Київської міської ради (надалі також КМР), Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило визнати за ним право на отримання з місцевого бюджету міста Києва різниці між затвердженим КМДА розміром цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг у розмірі 7 700 000,00 грн. та стягнути зазначені кошти з КМДА.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року, в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду про залишення її без змін, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій ставить питання про скасування таких рішень та ухвалення рішення про задоволення позову.

Відповідач проти касаційної скарги заперечив, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи в установлених статтею 220 КАС України межах, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як установлено судами, в травні 2008 року Підприємством отримано лист Головного управління з питань цінової політики виконавчого органу КМР (КМДА) від 24 квітня 2008 року № 09050/4-830 «Про відшкодування різниці між затвердженими тарифами та економічно обґрунтованими витратами на послуги, що надаються Спеціалізованим ремонтно-налагоджувальним управлінням № 7», у якому висловлено прохання щодо необхідності вирішити питання стосовно компенсації Підприємству необхідної суми з бюджету або прийняти рішення щодо збільшення тарифів на послуги з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення і побутових електроплит.

27 березня 2009 року Підприємство звернулось до Головного фінансового управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з листом про погашення заборгованості по виплаті заробітної плати.

Листом від 18 травня 2009 року № 048-2-2-04/538 Головне фінансове управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило позивача про те, що послуги з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення і побутових електроплит, що надаються Підприємством, не є окремими житлово-комунальними послугами, і КМДА не повинна затверджувати тарифи на вказані послуги, а отже немає підстав для виділення з бюджету коштів безпосередньо позивачу.

Вважаючи, що Підприємство має право на отримання з місцевого бюджету міста Києва різницю між затвердженим відповідачем розміром цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг, позивач звернувся до суду за захистом порушених, на його думку, прав та охоронюваних законом інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що послуги, які надає позивач (послуги з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики й димовидалення; технічного обслуговування побутових електроплит), є складовою послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та не є окремим видом житлово-комунальних послуг, а відтак відсутні підстави для відшкодування з відповідного місцевого бюджету різниці між затвердженим розміром цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та витратами позивача на надання цих послуг.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Статтею 6 Закону України від 03 грудня 1990 року № 507-XII «Про ціни та ціноутворення» (у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин, надалі - Закон № 507-XII) передбачено, що крім вільних цін і тарифів у народному господарстві застосовуються також державні фіксовані та регульовані ціни.

При цьому в статті 7 цього Закону застережено, що вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів, послуг, за винятком тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів.

Стаття 9 Закону № 507-XII визначає, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами.

Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно зі статтею 12 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин, надалі - закон № 1875-IV) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Стаття 31 Закону № 1875-IV визначає порядок формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги. При цьому, згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до пунктів 2 та 4 частини першої статті 7 Закону № 1875-IV до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

За приписами частини першої статті 14 Закону 1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги поділяються на три групи:

перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади;

друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Частина друга цієї ж статті визначає, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно із частиною третьою статті 31 Закону № 1875-IV органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

При цьому, за частиною першою статті 31 Закону № 1875-IV Порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - Порядок № 560), якою визначено механізм формування тарифів витрат на технічне обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення.

До типового переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відноситься технічне обслуговування систем протипожежної автоматики й димовидалення та технічне обслуговування побутових електроплит, який є додатком до вказаного вище Порядку.

За викладених обставин вірним є висновок судів про те, що послуги з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики й димовидалення, технічного обслуговування побутових електроплит, які надає позивач, з огляду на приписи Порядку № 560 є складовою послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а отже не є окремим видом житлово-комунальних послуг.

Порядком надання висновків щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг, затвердженим наказом Мінекономіки від 07 березня 2007 року № 67 (надалі - Порядок № 67), встановлена процедура надання Державною інспекцією з контролю за цінами або територіальними органами Державної інспекції висновків, що подаються до розгляду відповідному вповноваженому органу із затвердження тарифів на зазначені послуги.

Пунктами 2-4, 6 Порядку № 67 встановлено, що для отримання висновків щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на житлово-комунальні послуги суб'єкти господарювання незалежно від форм власності, які виконують/виробляють житлово-комунальні послуги, проводять економічний аналіз фактичних витрат на виробництво житлово-комунальних послуг щодо їх відповідності економічно обґрунтованому рівню витрат та розміру тарифів, що діють. Під час проведення економічного аналізу досліджується відповідність фактичних якісних та кількісних показників, що характеризують виробництво житлово-комунальних послуг, нормативним показникам, а також вартісних показників (за визначеними в установленому порядку статтями витрат) - економічно обґрунтованим витратам.

Звернення виконавців/виробників до вповноваженого органу щодо перегляду тарифів подається за наявності висновків Державної інспекції з контролю за цінами або територіального органу Державної інспекції з контролю за цінами щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг.

Для надання висновків щодо розрахунків економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг виконавці/виробники подають до Державної інспекції з контролю за цінами або територіального органу Державної інспекції з контролю за цінами письмове звернення та документи за таким переліком: лист щодо обґрунтування необхідності зміни тарифів разом з економічним аналізом фактичних витрат на житлово-комунальні послуги; річний план виробництва житлово-комунальних послуг на підставі фактичного та прогнозованого обсягу надання послуг з урахуванням техніко-економічних факторів; стандарти, нормативи, норми, технологічні регламенти щодо виробництва житлово-комунальних послуг; розрахунок планових витрат з операційної діяльності виробництва житлово-комунальних послуг з техніко-економічним обґрунтуванням статей витрат; розрахунок планових адміністративних витрат, витрат на збут та інших операційних витрат з техніко-економічним обґрунтуванням статей витрат; розрахунок планових фінансових витрат, пов'язаних з основною діяльністю; копії договорів із організаціями, підприємствами, іншими суб'єктами господарювання, укладених для забезпечення основної діяльності; розрахунок витрат, пов'язаних із сплатою податку на прибуток.

Державна інспекція з контролю за цінами або територіальні органи Державної інспекції з контролю за цінами розглядають прийняті документи та надають письмові висновки щодо розрахунків економічного обґрунтування планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг протягом 10 робочих днів.

На вимогу суду першої інстанції позивач не надав ані доказів наявності рішень КМР, якими Підприємство визначено як підприємство-виконавець житлово-комунальних послуг відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1875-IV, ані доказів звернення позивача до Державної інспекції з контролю за цінами (її територіальних органів) із питанням щодо отримання висновку щодо розрахунків економічного обґрунтування планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг за визначеною Порядком № 67 процедурою.

Відповідно до частини четвертої статті 31 Закону № 1875-IV у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Враховуючи викладене, позивач не є виконавцем чи виробником житлово-комунальних послуг у розумінні чинного на час виникнення спірних відносин нормативно-правового регулювання, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки суди не допустили порушень норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Орендного підприємства «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: