Справа № 826/23531/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2016 року № 826/23531/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскон"
до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС України у м. Києві, Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскон» звернулось до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у м. Києві, Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішення (листа) від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 «Про відмову у прийнятті податкової звітності», рішення від 20.05.2015 №8078/10/26-15-11-03-11 та від 07.08.2015 №16699/6/99-99-11-02-02-15, зобов'язання включити до відомості з поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць лютий 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо товариства в інформаційних базах ДФС України.

Позов обґрунтовано тим, що висновок про порушення позивачем п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України, є необґрунтованим, оскільки наказ Міністерства фінансів України від 23.01.2015 №13 було опубліковано 30.01.2015, отже позивачем обрано спосіб подання податкової звітності відповідно до норм діючого на час подання податкової звітності законодавства.

Відповідачі заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Аскон» поштовим відправленням з описом вкладення направлено до податкового органу податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2015 року, яка отримана податковим органом 12.03.2015.

Листом від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» податковий орган повідомив позивача про те, що направлена засобами поштового зв'язку податкова декларація вважається неподаною, оскільки подана всупереч норм п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України.

30.04.2015 позивачем направлено скаргу до Головного управління ДФС у м. Києві на рішення від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

За результатом вирішення вказаної вище скарги, 20.05.2015 контролюючим органом прийнято рішення №8078/10/26-15-11-03-11, яким у задоволенні скарги відмовлено.

02.07.2015 позивачем напарвлено скаргу до ДФС України на рішення від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 та від 20.05.2015 №8078/10/26-15-11-03-11.

07.08.2015 ДФС України прийнято рішення №16699/6/99-99-11-02-02-15, яким відмовлено у задоволенні скарги позивача.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно п. 46.5 ст. 46 ПК України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до п. 48.1-48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Пунктом 49.3 ст. 49 ПК України визначено, що податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 49.4 ст. 49 ПК України платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Пункт 49.4 статті 49 доповнено абзацом другим вказаного змісту: "Податкова звітність з податку на додану вартість подається до контролюючого органу всіма платниками в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством" Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», який набув чинності з 03.08.2014, тобто до податкового періоду, за який позивачем подано спірну податкову зв'язність з податку на додану вартість.

На думку суду п. 49.4 ст. 49 ПК України щодо обов'язку подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі є спеціальним по відношенню до п. 49.3 ст. 49 ПК України, яким врегульовано способи подання іншої податкової звітності.

З огляду на викладене, доводи позивача, щодо можливості подання податкової звітності іншим способом, ніж в електронній формі є необґрунтованим.

Згідно п. 49.8. ст. 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Відповідно до п. 49.9. ст. 49 ПК України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою.

Отже, обов'язок зареєструвати податкову декларацією платника податку виникає у контролюючого органу за умови дотримання таким платником податку вимог ст. 49 ПК України, якою, зокрема, визначено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

У зв'язку з тим, що позивачем не дотримано норми ст. 49 ПК України, зокрема щодо обов'язку подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі, листом від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 податковий орган повідомив позивача про те, що направлена засобами поштового зв'язку податкова декларація вважається неподаною.

У зв'язку з викладеним суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення оформленого листом від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18.

Щодо доводів позивача, що податковим органом порушено форму прийняття рішення, оскільки повідомлено, що податкова звітність з ПДВ вважається неподаною, а не повідомлено про відмову у прийнятті такої податкової звітності, суд зазначає наступне.

Пунктом 49.10. ст. 49 ПК України визначено, що відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно п. 49.11. ст. 49 ПК України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

Отже, рішення про відмову у прийнятті податкової звітності приймається контролюючим органом в разі порушенням платником податків вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України.

Порушення ж платником податків вимог ст. 49 ПК України має правовим наслідком не прийняття такої податкової звітності, про що й було повідомлено позивача згадуваним листом.

Відповідно до п. 49.12. У разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання; оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Відповідно до п. 56.1. ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно п. 56.3. ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктами 56.8., 56.9, 56.10 ст. 56 ПК України визначено наступне: контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Як зазначено вище, 30.04.2015 позивачем подано скаргу до Головного управління ДФС у м. Києві на рішення від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 «Про відмову у прийнятті податкової звітності», яке отримано контролюючим органом 05.05.2015.

За результатом вирішення вказаної вище скарги, 20.05.2015 контролюючим органом прийнято рішення №8078/10/26-15-11-03-11, яким у задоволенні скарги відмовлено.

Оскільки скаргу позивача отримано 05.05.2015, а відповідь надано 20.05.2015, тобто Головним управлінням ДФС України не порушено норми згадуваних пунктів ст. 56 ПК України щодо вирішення скарги позивача.

Також, 02.07.2015 позивачем направлено скаргу до ДФС України на рішення від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 та від 20.05.2015 №8078/10/26-15-11-03-11, яка отримана контролюючим органом 07.07.2015.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням від 17.07.2015 №15033/6/99-99-11-02-02-15 продовжено строк вирішення скарги позивача до 01.09.2015.

Рішення від 17.07.2015 про продовження строку вирішення скарги позивача прийнято контролюючим органом у двадцятиденний строк визначений ст. 56 ПК України.

07.08.2015 ДФС України прийнято рішення №16699/6/99-99-11-02-02-15, яким відмовлено у задоволенні скарги позивача.

Оскільки рішення №16699/6/99-99-11-02-02-15 від 07.08.2015 прийнято у шести десятиденний строк, визначений для вирішення скарги, отже таке рішення прийнято відповідно до згадуваних норм ПК України.

Обґрунтованість та правомірність рішення податкового органу від 18.03.2015 №7137/10/26-58-11-02-18 прямо вказує на обґрунтованість та правомірність рішень №8078/10/26-15-11-03-11 від 20.05.2015 та №16699/6/99-99-11-02-02-15 від 07.08.2015, отже позов у вказаній частині також не підлягає задоволенню.

Правомірність вказаних вище рішень також вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зобов'язання включити до відомості з поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць лютий 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо товариства в інформаційних базах ДФС України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 10.03.2015 позивачем засобами телекомунікаційного зв'язку подано до податкового органу податкову декларацію з ПДВ за лютий 2015 року, отже не прийняття податкової декларації з ПДВ за вказаний період, яка була подана позивачем поштовим відправленням, на час вирішення справи фактично не порушує права, свободи та інтереси та не створює додаткових обов'язків для позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин