Справа № 810/6042/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Київ К/800/16602/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року

у справі № 810/6042/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Модус Трейд"

до Вишгородської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Модус Трейд» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Вишгородської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (надалі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08 травня 2014 року: № , № , № та від 07 травня 2014 року № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року, адміністративний позов задоволено повністю.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 26 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року. За результатами перевірки складено акт від 16 квітня 2014 року № 895/22-00/38085616.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 2060551,00 грн.; п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8, пп. 138.10.5 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на 77086,00 грн. та занижено податок на прибуток на 1837588,00 грн.; пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 п 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем не утримано податок з доходів фізичних осіб з коштів, виплачених платникам податків за І квартал 2013 року в сумі 4252,50 грн.

Підставою для вказаних висновків відповідача, стала відсутність, на його думку, реального виконання господарських операцій позивача з його контрагентами, безпідставне включення до витрат частини відсотків за користування кредитними коштами, а також неутримання, як податковим агентом, податку з доходів фізичних осіб.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 08 травня 2014 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 2060551,00 грн. і нараховано штрафні (фінансові) санкції у сумі 515138,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 1837588,00 грн. і нараховано штрафні (фінансові) санкції у сумі 459397,00 грн.; № , яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 77086,00 грн.; та від 07 травня 2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, на 4462,50 грн. і нараховано штрафні (фінансові) санкції у сумі 1115,63 грн.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Щодо висновків відповідача про безтоварність правочинів, укладених позивачем з контрагентами, колегія суддів зазначає наступне.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 статті 138, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем укладено договори купівлі-продажу фурнітури для дверей з: ТОВ «Группа НЖК», ТОВ «Ресцентр», ТОВ «Фірма Практік», ТОВ «Сфера-Град». На підтвердження реальності здійснених господарських відносин позивачем надано: видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні, банківські виписки, обороно-сальдові відомості, рахунки-фактури, договори оренди складських приміщень.

Придбаний товар в подальшому позивач реалізував контрагентам-покупцям, що підтверджується: податковими накладними, видатковими накладними, квитанціями, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, в ході розгляду справи судами попередніх інстацній встановлено, що на підставі висновків акта перевірки від 16 квітня 2014 року № 895/22-00/38085616 за фактом умисного ухилення позивача від сплати податків до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України.

В ході досудового розслідування щодо проведення господарських операцій, а саме придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Группа НЖК», ТОВ «Ресцентр», ТОВ «Фірма Практік», ТОВ «Сфера-Град» та їх подальшої реалізації слідчим органом встановлено наступні факти:

- первинними фінансово-господарськими та бухгалтерськими документами ТОВ «Модус Трейд» по взаємовідносинам з зазначеними контрагентами та документами щодо подальшої реалізації придбаних ТМЦ, підтверджено придбання, та реалізацію ТМЦ, дверної фурнітури відповідно до договорів купівлі-продажу укладених ТОВ «Модус Трейд» з ТОВ «Группа НЖК», ТОВ «Ресцентр», ТОВ «Фірма Практік», ТОВ «Сфера-Град». В подальшому товар реалізовано на адресу ТОВ «Земсервіс і К», ПП «Вектор-С», ТОВ «Фабрика дверей «Будмайстср», ТОВ «Фьюче Трейдінг», ТОВ «Трейдінг Системз», ТОВ «Брама», ПП «Аєромакс-Монтаж», ТОВ «Перший віконний завод», ТОВ «Квант-пром»;

- відповідно до пояснень свідків службових осіб ТОВ «Модус Трейд», а саме: керівника ОСОБА_4, головного бухгалтера ОСОБА_5, завідуючого складом ОСОБА_6, обліковця складу ОСОБА_7 ТОВ «Модус Трейд» в 2013 році було укладено договори поставки дверної фурнітури з ТОВ «Группа НЖК», ТОВ «Ресцентр», ТОВ «Фірма Практік», ТОВ «Сфера-Град». Товар від зазначених постачальників доставлявся транспортом постачальників раз-два на тиждень до орендованих підприємством складських приміщень, що знаходяться за адресою: Бориспільській район, с. Любарці, вул. Леніна, 1. В подальшому вказана дверна фурнітура була реалізована ТОВ «Фабрика дверей «Будмайстср», ТОВ «Квант-пром», ТОВ «Епіцентр-К»;

- висновком судово-економічної експертизи № 19/15-5921 від 26 серпня 2014 року не підтверджено заниження службовими особами ТОВ «Модус Трейд» податку на прибуток в загальній сумі 1805136 грн. за період 2013 року та податку на додану вартість за період лютий-грудень 2013 року на загальну суму 206551 грн.

Таким чином, в ході досудового слідства встановлено факти, що свідчать про відсутність в діях службових осіб ТОВ «Модус Трейд» ознак кримінального правопорушення передбаченого ст.212 Кримінального кодексу України у зв'язку із чим, 23 вересня 2014 року Старшим слідчим слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження за фактом умисного ухилення від сплати податків службовими особами ТОВ «Модус Трейд».

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на акти про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача. Вказаними актами встановлена, зокрема, відсутність окремих контрагентів за місцем знаходження, а також відсутність у останніх трудових та виробничих ресурсів для виконання господарських зобов'язань.

Колегія суддів вказані доводи до уваги не бере, оскільки вказані акти фіксують лише факт неможливості проведення зустрічних звірок та не можуть давати оцінку реальності здійснених господарських відносин. Натомість їх оцінка повинна даватись на підставі комплексного всебічного аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судами першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства не може спричиняти негативні наслідки для позивача. Зазначена позиція також збігається із висновками Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).

Фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судами першої та апеляційної інстанцій, укладені правочини відповідають економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.

Щодо доводів відповідача про неправомірність віднесення позивачем до витрат відсотків, сплачених за кредитними договорами, колегія суддів зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ПАТ "Міжнародний інвестиційний банк" було укладено кредитні договори від 28 грудня 2012 року № 00030.12-СВD.109, від 17 червня 2013 року № 00014.13- СВD.109, від 01 липня 2013 року № 00015.13-СВD.109 про надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії. На виконання вказаних договорів позивачем отримано кредитні кошти у сумі 6655438,10 грн. За використання вказаних коштів протягом перевіряємого періоду позивачем сплачено 490017,00 грн. відсотків та включено їх до витрат відповідного періоду.

Відповідно до підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на те, що частину отриманих кредитних коштів (2338325,59 грн.) передано позивачем як поворотну фінансову допомогу, тобто, на думку відповідача, використано не за призначенням, а тому сплачені відсотки за користування такими коштами не можуть бути включені до витрат.

Колегія суддів вказані доводи до уваги не бере, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, та підтверджується матеріалами справи, отримані кошти повністю використано позивачем для придбання дверної фурнітури, яка в подальшому реалізована контрагентам-покупцям. Тобто, отримані кошти використано позивачем у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку.

Щодо правомірності нарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з; доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з п. 176.2 ст. 172 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Пункт 177.8 ст. 177 Податкового кодексу визначає, що під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до пп. 14.1.195 та пп.14.1.222 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем було укладено договори про надавання представницько-консультативних послуг з: ОСОБА_8 (договір від 10 вересня 2012 року № 015); ОСОБА_9 (договір від 15 вересня 2012 року); ОСОБА_10 (договір від 18 вересня 2012 року); ОСОБА_11 (договір від 01 жовтня 2012 року); ОСОБА_12 (договір від 01 жовтня 2012 року); ОСОБА_13 (договір від 17 вересня 2012 року). За результатами виконання зазначених договорів складено акти приймання-передачі виконання робіт. Позивачем було своєчасно та повністю нараховано, утримано та сплачено (перераховано) до бюджету податок з доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку, що підтверджується податковим розрахунком зокрема за І квартал 2013 року, а також розрахунково-платіжною відомістю за січень 2013 року.

Вищезазначене повністю спростовує доводи відповідача про правомірність податкового повідомлення-рішення від 07 травня 2014 року № .

Згідно з частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

2. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року у справі № 810/6042/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна