Справа № 809/1554/14
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Львів № 876/7196/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Костів М.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Коцур В.К.

представника апелянта: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

21.05.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправними дії управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, пов'язані з відмовою у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі поданих 14.03.2014 р. та 14.04.2014 р. ОСОБА_3 документів.

Крім того, суд зобов'язав відповідача повторно розглянути питання щодо оформлення та видачі ОСОБА_3 паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі наданих нею 14.03.2014 р. та 14.04.2014 р. документів та сплаченого державного мита в розмірі 170 грн. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Управління Державної міграційної служби у Івано-Франківській області та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що судом при винесенні постанови порушено норми матеріального права та процесуального права.

Апелянт Управління Державної міграційної служби у Івано-Франківській області просить суд, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 року скасувати та прийняти нову, якою в позові відмовити.

Апелянт ОСОБА_3 просить суд, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 року скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник апелянта ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.4 ст.196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, позивач 14.03.2014 року звернувся до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області із заявою щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон. До заяви позивачем надано в тому числі квитанцію про сплату державного мита в розмірі 170 грн.

14.03.2014 року орган міграційної служби відмовив у видачі ОСОБА_3 паспорта громадянина України для виїзду за кордон у зв'язку із відсутністю у переліку поданих заявником документів, а саме квитанції про оплату адміністративних послуг за оформлення та видачу такого паспорта в сумі - 87, 15 грн. та вартість бланка паспорта громадянина України для тимчасового виїзду за кордон в розмірі - 120 грн. (а.с. 10-11 )

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»( далі Закон ).

Статтею 7 Закону передбачено, що правила оформлення і видачі паспортів, їх тимчасового затримання та вилучення визначаються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» Кабінет Міністрів України постановою від 31 березня 1995 року № 231 затвердив Правила, у пункті 10 яких наведено вичерпний перелік документів, необхідних для оформлення паспорта у разі тимчасового виїзду за кордон: заява-анкета встановленого зразка; паспорт громадянина України, свідоцтво про народження (для осіб віком до 16 років); копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, крім осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи; дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; квитанція про сплату державного мита або документ, що підтверджує право на звільнення від його сплати.

Згідно зі статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про державне мито» (далі - Декрет) платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами.

Державне мито справляється, зокрема, за видачу громадянам України паспорта для виїзду за кордон або обміну цього паспорта на території України у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян тобто, 170 грн. (ст. 2, п.п. «б» п. 6 ст. 3 Декрету).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції до правовідносин правильно застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену в рішенні від 03.12.2013р. (справа №21-416а13), відповідно до якої сплата установленого Декретом Кабінету Міністрів України "Про державне мито" (державного мита покриває вартість витрат, пов'язаних із учиненням міграційною службою дій щодо видачі громадянам України закордонного паспорта на право виїзду за кордон (у тому числі й вартість бланка), тому міграційна служба не вправі вимагати повторної оплати тих самих дій (послуг) на підставі іншого нормативно-правового акта.

Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Колегія суддів не знаходить підстав для відшкодування моральної шкоди оскільки, позивач не обґрунтував та не підтвердив жодними належними та допустимими доказами ту обставину, що йому заподіяна моральна шкода, а його пояснення ґрунтуються лише на припущеннях.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача забезпечити позивача паспортом громадянина України для виїзду за кордон та ухвалив в цій частині рішення про зобов'язання відповідача повторно розглянути вказане питання. Оскільки, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Щодо вимог в частині визнання відсутності компетенції (повноважень) в Управлінні Державної міграційної служби у Івано-Франківській області колегія суддів зазначає наступне.

Так, пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під спорами щодо компетенції розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, може містити вимогу про встановлення компетенції, однак, така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб'єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Зі змісту адміністративного позову видно, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про розподіл повноважень щодо вчинення дій у виконавчому провадженні, а тому в даному випадку ОСОБА_3 не наділена адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред'явлення позову щодо визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ст.200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, ст.195, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206, ст.254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби у Івано-Франківській області та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 року у справі за № 809/1554/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Н.В. Бруновська

Судді: М.В. Костів

Р.М. Шавель

Ухвала складена в повному обсязі 23.05.2016 року.