Справа № 815/7026/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2016-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7026/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бутенка А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Овідіопольського РВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 1329 о/с від 04.11.2015 року та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Овідіопольського РВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1329 о/с від 04.11.2015 року в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з посади оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновити лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді;

- зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру лейтенанта міліції ОСОБА_1 для зайняття рівнозначної посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ з цього приводу;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р.;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 15000 грн.;

- допустити негайне виконання Постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 06.11.2015 року;

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на обґрунтування, викладені в уточненнях до позову (а.с. 30-35) вважаючи, що рішення про звільнення є протиправним, оскільки прийняте відповідачем без врахування переважного права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, без належного обґрунтування неможливості подальшого використання на службі та без пропозиції щодо переведення на іншу роботу.

Представник 1 та 2 відповідачів проти позову заперечував. В обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення, в яких просить суд відмовити Позивачу в задовленні позову (а.с. 43-46, 49-52).

Представник відповідача, Ліквідаційної комісії Овідіопольського РВ ГУ МВС України в Одеській області до суду не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 81).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, обставини якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, що згідно з положеннями п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України відноситься до публічної служби.

Позивач 21 лютого 2011 року прийнятий на службу до органів внутрішніх справ.

Наказом № 1329 о/с від 04.11.2015 року, відповідно до пункту 64 «г», Позивача було звільнено з органів внутрішніх справ України з 06.11.2015 року у звязку із скороченням штатів (а.с. 53).

Не погоджуючись с винесеним Наказом № 1329 о/с від 04.11.2015 року, ОСОБА_1 оскаржив його до суду.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України та доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Надаючи належну оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб, визначені та врегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію».

При цьому Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Поряд з цим суд враховує, що на час розгляду адміністративної справи, Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII).

Статтею 18 цього Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим ОСОБА_2 Міністрів України.

Таким чином, спірні відносини регулюються Законом № 580-VIІI та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (перше опублікування 06.08.2015 року), таким чином пункт 9 набрав чинності з 07.08.2015 року.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції, передбачені статтею 49 Закону №580-VIII, відповідно до якої, на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Обмеження, повязані зі службою в поліції визначені статтею 61 Закону №580-VIII, а саме, не може бути поліцейським особа, визнана недієздатною або обмежено дієздатною особою; засуджена за умисне вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочину, у тому числі судимість якої погашена чи знята у визначеному законом порядку; особа, яка має непогашену або незняту судимість за вчинення злочину, крім реабілітованої; особа, щодо якої було припинено кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав; особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією; особа, яка відмовляється від процедури спеціальної перевірки під час прийняття на службу в поліції або від процедури оформлення допуску до державної таємниці, якщо для виконання нею службових обовязків потрібен такий допуск; особа, яка має захворювання, що перешкоджає проходженню служби в поліції, особа, яка втратила громадянство України та/або має громадянство (підданство) іноземної держави, або особа без громадянства; особа, яка надала завідомо неправдиву інформацію під час прийняття на службу в поліції.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоровя, на службу в поліції також не можуть бути прийняті особи, які: 1) відмовляються від взяття на себе зобовязань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №1329 о/с від 04.11.2015 року в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з посади оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі Положення).

Відповідно до пункту 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Пунктом 64 «г» Положення (в редакції постанови ОСОБА_2 Міністрів України №885 від 28.10.2015 року, чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, зазначені норми Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення через скорочення штатів, за відсутності відмови та неприйнятті працівника до поліції в тримісячний термін починаючи з 06.08.2015 року, начальник органу зобовязаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Позивач з лютого 2011 року проходив службу в ГУМВС України в Одеській області та на момент звільнення мав звання лейтенанта міліції.

В матеріалах справи міститься рапорт Позивача про бажання проходити службу в органах Національної поліції, але суд не бере його до уваги, оскільки на ньому відсутні докази про отримання (а.с. 68). Але, в судовому засіданні, у якості свідків були допитані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_3, який був безпосереднім керівником Позивача зазначив, що всі працівники, 03.11.2016 року писали рапорти та здавали до відділу кадрів, рапорти не реєструвались, приймались інспектором сектору кадрового забезпечення Овідіопольського РВ ГУМВС в Одеській області, витяг з наказу про звільнення отримали лише 20.11.2015 року, а до цього часу всі виконували свої обовязки.

Свідок ОСОБА_4 також зазначив, що 03.11.2016 року всі працівники, в тому числі Позивач, писали рапорти по команді в.о. начальника карного розшуку ОСОБА_3 та здали до сектору кадрового забезпечення Овідіопольського РВ ГУМВС в Одеській області начальнику сектору ОСОБА_5

Рапорт Позивача про бажання проходити службу в органах Національної поліції в канцелярії Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області та в Управлінні документального забезпечення ГУНП в Одеській області не реєструвався, що підтверджено довідкою (а.с.83) та відповіддю (а.с. 55).

Згідно з інформацією, яка наявна в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація Головного Управління Національної поліції в Одеській області проведена 07.11.2015 року, номер запису: 0056462, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Судом враховано, що на момент прийняття 04.11.2015 року спірного наказу в частині звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штату) з 06.11.2015 року, Головне Управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач висловив бажання проходити службу, ще не було утворено, що зумовило неможливість подання заяви ним особисто до такого органу поліції.

Як пояснив представник Відповідача, рапорт Позивача про звільнення за переведенням до органів поліції, до ГУ МВС України в Одеській області не надходив.

Таким чином, позивач мав бажання працювати в поліції, подавав відповідний рапорт, але Головним управлінням МВС України в Одеській області при звільненні позивача не враховано бажання позивача проходити подальшу службу в поліції, не обґрунтовано відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та не перевірено можливість реалізації його права на прийняття на службу до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Щодо доводів представника Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про відсутність обовязку у Відповідача працевлаштувати працівників міліції, посади яких були скорочені, в лавах Національної поліції, оскільки відбулась ліквідація територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI).

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань ОСОБА_2 Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (ч. 5 ст. 5 Закону №3166-VI).

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт ОСОБА_2 Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону №3166-VI).

ОСОБА_2 Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується (ч. 8 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається ОСОБА_2 Міністрів України (ч. 9 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Відповідно до ч. 9 статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ОСОБА_2 Міністрів України 20.10.2011 р. прийняв постанову № 1074, якою затвердив Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), що визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пунктів 4-6 Порядку № 1074, орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом ОСОБА_2 Міністрів України.

Системний аналіз наведених норм Цивільного кодексу України, Закону № 3166-VI та Порядку № 1074 дає підстави для висновку, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Тобто, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом ОСОБА_2 Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи ОСОБА_2 Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Відповідно до Постанови ОСОБА_2 Міністрів України від 16.09.2015 року №730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, постановлено ліквідувати Головне Управління МВС України в Одеській області та утворити Головне Управління Національної поліції в Одеській області.

Згідно з інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач ГУМВС України в Одеській області (ідентифікаційний код 08592268) з 10.11.2015 року перебуває у стані припинення. Проте на теперішній час запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи ГУМВС України в Одеській області не внесено.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Під час розгляду адміністративної справи судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові по справі № 21-267а12, де зокрема зазначено, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади у зв'язку з ліквідацією публічної установи, суди повинні, по-перше, перевірити наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права згідно з Конституцією України та чинним законодавством, по-друге, встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 КЗпП.

Крім того, згідно із правовим висновком, викладеним у Постанові ВСУ від 10 березня 2015 року по справі № 21-52а15, обовязковим для врахування в порядку ст. 244-2 КАС України , вказано, що виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таким чином, в порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року, з моменту опублікування Закону України «Про національну поліцію» (з 06.08.2015 року) та до прийняття спірного наказу (04.11.2015 року) про звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штату) йому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі, відповідності вимогам до поліцейського та не вирішено питання про переведення позивача до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не виконано у повному обсязі покладених обовязків, передбачених законодавством України при звільнені позивача, відтак позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1329 о/с від 04.11.2015 року в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з посади оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Скасовуючи наказ в частині звільнення позивача, суд враховує, що відповідно до пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Відповідно до п. 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду, особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

Щодо позовних вимог про зобовязання ГУ Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру лейтенанта міліції ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ з цього приводу, суд дійшов висновку, що у задоволені цих вимог позивачу необхідно відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог зазначеного закону, призначення на посаду поліцейського здійснюється лише після перевірки комісією відповідності кандидатури вимогам Закону. Саме відповідність кандидатури вимогам Закону для зайняття посади поліцейського є дискреційним правом комісії.

Дискреційні повноваження - сукупність прав і обов'язків, що дають можливість діяти на власний розсуд у межах закону. Дискреційні повноваження є елементом компетенції, і їх використання повинно відбуватися лише у рамках закону, що відповідає принципу законності та зміцнює законність. Власний, вільний розсуд - це повноваження, надані особі, яка наділена владою, вибирати між двома або більше альтернативами, коли кожна альтернатива законна. Отже, це вибір лише із законних альтернатив.

Принцип поділу влади не надає суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є захист від порушень при прийнятті рішень, перевірка доцільності виходить за межі завданнь адміністративного судочинства.

Отже, в разі зобовязання ГУ Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру позивача, суд підміняє орган Національної поліції, що суперечить конституційному принципу поділу влади на законодавчу, виконавчу і судову, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 15000 грн., суд дійшов висновку, що у задоволені цієї вимоги позивачу необхідно відмовити враховуючи наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Проте, суд вважає, що позивачем не надані належні докази, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди, а також не доведено характер немайнових втрат, їх завдання саме субєктом владних повноважень, також не обґрунтовано, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір цієї шкоди, у зв'язку із чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 2, 8, 69, 71, 94, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Овідіопольського РВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №1329 о/с від 04.11.2015 року в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з посади оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Поновити лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 - середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по день фактичного поновлення на службі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання Постанови в частині поновлення лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Східного ВМ Овідіопольського РВ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року та стягнення середнього грошового забезпечення в межах стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Бутенко А.В.