Справа № 812/113/15
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 травня 2016 рокуСєвєродонецькСправа № 812/113/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Шембелян В.С.,

за участі секретаря Олійник О.А.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУМВС України у Луганській області про визнання незаконним звільнення, визнання причин звільнення неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУМВС України у Луганській області про визнання незаконним звільнення, визнання причин звільнення неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, в якому позивач з урахуванням уточнень (а.с. 47, 90-95, 158-160) просить суд:

- визнати формулювання причин звільнення ОСОБА_1 на підставі п.63 «є» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС «за порушення дисципліни» наказу ГУ МВС України в Луганській області від 14.11.2014 №386с/с неправильним;

- зобов'язати ГУ МВС України в Луганській області змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1, виклавши причину звільнення в наступній редакції «за власним бажанням на підставі п. 63 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС» та видати ОСОБА_1 копію наказу із зазначеною причиною звільнення;

- зобовязати ГУ МВС України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобовязати ГУ МВС України в Луганській області видати ОСОБА_1 трудову книжку та військовий квиток.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що наказом ГУ МВС України в Луганській області його було безпідставно звільнено за порушення трудової дисципліни та не взято до уваги рапорти звільнення за власним бажанням отримані відповідачем 24.09.2014 та 28.09.2014, рапорт про направлення для подальшого проходження служби до Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області та перебування позивача у період з 08.05.2014 до 28.08.2014 на лікарняному. Позивачу не було повідомлено про факт проведення щодо нього службового розслідування, у висновку якого факт порушення трудової дисципліни не доведено. Витяг з наказу про звільнення він отримав несвоєчасно відповідно до заяви про уточнення (а.с.47) 19.03.2015. При звільненні позивач не отримав трудову книжку, військовий квиток та розрахунок невиплаченої заробітної плати.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав письмові заперечення проти заявлених позовних вимог (а.с.50-51, 179), що обгрунтував такими обставинами.

Відповідно до змісту наказу ГУМВС України від 14.11.2014 № 386 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 63 «є» (за порушення дисципліни) Положення.

Підставою для видання даного наказу став наказ ГУМВС України від 05.11.2014 № 3553 «Про покарання окремих співробітників БПС, підпорядкованого ЛМУ ГУМВСУ».

У ході службового розслідування встановлено, що з 19 травня 2014 року, після захоплення адміністративної будівлі ГУМВС України у Луганській області незаконними озброєними формуваннями самопроголошеної «Луганської народної республіки» тимчасовим місцем дислокації Головного управління МВС України у Луганській області було визначено м. Сватово Луганської області.

Окрім того, 04.07.2014 на офіційному веб-сайті МВС України (mvs.gov. було розміщено звернення колегії МВС України до особового складу органів підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУМВС України Луганській області були зобовязані прибути до м. Сватово Луганської області

В подальшому, з 04.08.2014 відповідно до наказу ГУМВС України у Луганській області від 31.07.2014 № 1363 ГУМВСУ було передислоковано до м. Сєвєродонецьк Луганської області. У звязку з чим до органів та підрозділів було направлено службову телеграму ГУМВСУ (№6/2-17 від 20.08.2014) щодо необхідності прибуття особового складу до м. Сєвєродонецька Луганської області для реєстрації та подальшого проходження служби. Одночасно буде доведена інформація, що у випадку не прибуття таким працівникам було припинено нарахування та виплату грошового утримання, а також розглянуто питання щодо звільнення з ОВС за невихід на службу під час проведення на території області антитерористичної операції.

11.08.2014 ОСОБА_1 прибув до м. Сєвєродонецька та пройшов реєстрацію (довідка УКЗ ГУМВСУ від 03.06.2015 № 6/2-2009).

Під час реєстрації ОСОБА_1 було повідомлено як і усім співробітникам, що прибули до місця тимчасової дислокації ГУМВСУ, про необхідність прибуття на нараду до актового залу Сєвєродонецького ГУМВСУ (тимчасове місце дислокації ГУМВСУ) з метою вирішення питання щодо подальшого проходження служби.

Однак, після проходження реєстрації ОСОБА_1 вибув у невідомому напрямку та на нараду щодо вирішення питання про його подальше проходження служби не прибув.

До ГУМВСУ надійшли рапорти ОСОБА_1 з проханням звільнення його за сімейними обставинами, при цьому він не зазначив, які саме сімейні обставини перешкоджають йому у подальшому проходити службу.

В свою чергу постановою КМУ від 12.06.2013 № 413 затвердженно перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу

Відповідно до вимог п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, зазначено про необхідність, попередження прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ним рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Правова позиція щодо дотримання порядку подання рапортів особами рядового та начальницького складу міститься в постанові Верховного Суду України від 24.06.2014 № 21-241а14 в якій зазначено, що згідно з п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

На підставі затвердженого висновку службового розслідування згідно з ч. 6 ст. 14 Дисциплінарного статуту МВС України був виданий дисциплінарний наказ від 05.11.2014 № 3553.

Дисциплінарне стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ вважається виконаним після видання наказу по особовому складу (ч. 5 ст. 18 Дисциплінарного статуту).

На підставі вказаних документів ГУМВС відповідно до ч.5 ст.18 Дисциплінарного статуту на реалізацію дисциплінарного наказу був виданий наказ від 14.11.2014 №386 о/с. У звязку з викладеним просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

В додаткових запереченнях зазначив, що ЛМУ ГУМВС України в Луганській області, в якому позивач проходив службу, не переміщене на підконтрольну українській владі територію, штат його скорочено, функції свої він не виконує, однак орган не ліквідовано, він не має правонаступників, тому будь-які виплати позивачу з ГУМВС не підлягають стягненню, оскільки це не передбачено кошторисом останнього.

Під час минулих судових засідань суд допитав як свідка за його згодою позивача ОСОБА_1, який повідомив суду, що зателефонувавши товаришу по службі він дізнався, що для подальшого проходження служби необхідно зявитися до м. Сєвєродонецька. По прибуттю до м. Сєвєродонецька позивач був зареєстрований та направився до відділу кадрів управління та у подальшому його працівниками був направлений до заступника начальника управління Пасічника для подальшого інструктажу.

Пасічник впродовж майже години розяснював у грубій формі про неможливість подальшого проходження служби позивачем у ОВС ані Луганської ані Одеської області. Поданий особисто позивачем рапорт про переведення для подальшого проходження служби до м.Одеси було повернуто та не підписано.

З безпосередніми керівниками роти БПС ОСОБА_2 та Ковальчуком звязатися не було можливості.

Також позивач намагався подати рапорт на звільнення за сімейними обставинами до відділу кадрів управління, проте йому було відмовлено по причині не перебування у трудових відносинах з управлінням, а саме з міським відділом.

Позивачем тричі було направлено рапорт про звільнення засобами поштового звязку, проте лише у телефонному режимі приблизно через два тижні позивача повідомлено працівником кадрової служби ОСОБА_3 про його подальше звільнення, про проведення службового розслідування відносно нього та з висновками позивача ніхто не ознайомлював. Про те, що позивача звільнено за порушення дисципліни стало відомо при отриманні виписки з наказу про звільнення у березні 2015 року, у звязку з необхідністю працевлаштування на нову роботу у охоронне агентство. У продовж жовтня 2014 - березня 2015 року позивач не звертався за отриманням будь яких документів про звільнення.

Також за судовим дорученням в якості свідка було допитано начальника відділу кадрів ГУМВС України в Луганській області ОСОБА_3, на підставі рапорту якої про невихід позивача на службу було прийняте рішення за результатами службового розслідування позивача. Свідок ОСОБА_3 дала такі показання суду, що вона до міста Сєвєродонецька для подальшого проходження служби прибула 01.08.2014. Всі працівники, які прибували до м. Сєвєродонецьк проходили реєстрацію та інструктаж, на якому проводився розподіл прибувших до місць подальшого проходження служби. Чоловіки в основному направлялись на блокпости для забезпечення охорони громадського порядку.

Коли співробітник прибував до ГУМВС України в Луганській області, яке на той час було розташоване у будівлі міського відділу міліції, одразу на вході вони проходили реєстрацію, потім для них визначався час проведення інструктажу.

Інструктаж проводила визначена відповідальна особа. Це були різні керівники. Враховуючи обставини липня-серпня 2014, в основному всі ті які прибули до Головного управління, були направлені на блокпости.

Всіх працівників БПС, підпорядкованого ЛМУ ГУМВС, які прибували на підконтрольну територію вона направляла на реєстрацію та проходження інструктажу.

Про звернення ОСОБА_1 з приводу переводу до м. Одеса свідку нічого не відомо. Ніяких матеріалів з цього приводу не бачила.

ОСОБА_1В, з приводу подальшого проходження служби до свідка звертався. Нею пояснено, що всі питання вирішуються при проходженні інструктажу. Рапорти про звільнення до свідка надійшли у жовтні 2014 року, коли готувались матеріали на звільнення всіх працівників БПС, підпорядкованого ЛМУ ГУМВС, які не приступили до виконання службових обовязків. З приводу розгляду своїх рапортів про звільнення ОСОБА_1 до свідка не звертався.

Інформація про необхідність прибуття до м. Сватове, де спочатку знаходилось обласне управління міліції, було розташоване на офіційному сайті. Крім того ОСОБА_1В дзвонив свідку за телефоном 095-136-68-84.

Рішення про місце несення служби приймалось при проведенні інструктажу. Командиром БПС на той час був майор міліції ОСОБА_2В, з серпня 2014 року він проходив службу на блокпосту та безпосередньо співробітником БПС не перебував. Облік співробітників проводив оперативний штаб АТО.

Якщо співробітник не приступав до виконання службових обовязків, ця інформація в оперативному штабі АТО не відображалась. Облік вели тільки прибувших осіб.

Особисто свідком не направлялось відповіді ОСОБА_1 стосовно його рапортів про звільнення за власним бажанням. Крім того, на той час враховуючи обставини дуже важко встановити місце мешкання співробітників. Місце мешкання могло змінюватися декілька разів на тиждень.

Свідок вказала, що ОСОБА_1 про проведення службового розслідування та про його результати повідомлявся у телефонному режимі. Також свідком зазначено, що ОСОБА_1 про підстави та час його звільнення повідомлено теж у телефонному режимі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив такі обставини справи.

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 31.07.2014 №1363 було передислоковано ГУМВС України у Луганській області до Сєвєродонецького МВ ГУМВС України (а.с. 53).

У період з 08 травня 2014 року по 30 серпня 2014 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджено довідками та листками непрацездатності (а.с. 13-19).

З журналу реєстрації особового складу ГУМВС України у Луганській області вбачається, що 11.08.2014 ОСОБА_1 прибув до м. Сєвєродонецька та пройшов реєстрацію (довідка УКЗ ГУМВСУ від 03.06.2015 № 6/2-2009). (а.с.130-133).

Відповідач в додаткових запереченнях вказує на те, що ЛМУ ГУМВС України в Луганській області, в якому позивач проходив службу, не переміщене на підконтрольну українській владі територію, штат його скорочено.

01.09.2014 року позивач звернувся з рапортом на ім'я начальника ГУ МВС України в Луганській області, в якому просив звільнити його з органів внутрішніх справ за сімейними обставинами (а.с.9). Зазначений рапорт надіслано засобами поштового звязку 05.09.2014 та отримано відповідачем 24.09.2014 року (а.с.11).

Зазначений рапорт від 01.09.2014 вдруге надісланий на адресу ГУ МВС України в Луганській області та отриманий відповідачем 24.09.2014 року (а.с.10).

Також зазначений рапорт був надісланий експрес-доставкою «Нова пошта», що підтверджено експрес-накладною № 2612 (а.с.12).

Листом від 25.09.2014 №6/2-137 зазначений рапорт переданий для подальшого розгляду начальнику ЛМУ ГУМВС України у Луганській області (а.с.56).

Відповідач не надав суду рішення за результатом розгляду цього рапорту, також не представив суду докази на підтвердження належного повідомлення позивача про початок і зміст проведення службового розслідування відносно нього, факту пропонування позивачу надати пояснення під час його проведення, а також повідомлення про його результати.

Частиною 1 статті 18 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII Про міліцію (далі - Закон № 565-XII) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно статті 12 Дисциплінарного статуту внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV (далі - Дисциплінарний статут) на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за порушення дисципліни, вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63-65 Положення.

31.10.2014 року складено висновок службового розслідування, де встановлено факт порушення службової дисципліни ОСОБА_1 (а.с.58-61).

Підставами для висновку службового розслідування відносно позивача став рапорт майора міліції ОСОБА_4 (а.с. 57)

За результатами службового розслідування ГУМВС України у Луганській області виданий наказ №3553 від 05.11.2014 «Про покарання окремих співробітників БПС, підпорядкованого ЛМУ УГМВС України (а.с.62-65) про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 63 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, що виразилось у тривалому невиході на службу без поважних причин під час проведення АТО.

На реалізацію вказаного дисциплінарного наказу було прийнято наказ по особовому складу ГУМВС України від 14.11.2014 № 386 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 63 «є» (за порушення дисципліни) (а.с.66).

Також представником відповідача під час судового розгляду заявлено клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду оскільки наказ про звільнення позивачем був отриманий 19.01.2015, що підтверджується його позовною заявою, а сама позовна заява подана до суду лише 22.04.2015 року.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів сторін щодо строку звернення позивача до адміністративного суду, приймаючи до уваги вимоги наступних норм чинного законодавства, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частина 1 статті 233 КЗпП України передбачає, що в справах про звільнення працівник може звернутися до суду із заявою в місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В пункті 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" адміністративним судам надані роз'яснення щодо застосування положень частини другої статті 99 КАС України. Зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, законодавець та судова практика чітко визначили, що перебіг строку звернення до суду позивача з цим позовом пов'язано з датою вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. У звязку з тим що позивачу до теперішнього часу не видано трудову книжку, то суд вважає строк на звернення до суду не порушеним.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ України регулюються нормами спеціального законодавства в сфері проходження служби в органах внутрішніх справ України, в тому числі Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Дисциплінарним Статутом органів внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням, зокрема, пунктом 66 якого передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Що стосується службової дисципліни, то її сутність, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень (в тому числі і звільнення), порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначаються Дисциплінарним статутом, статтею 12 якого передбачені види дисциплінарних стягнень, а саме: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Разом з тим, суд зазначає, що ГУ МВС України в Луганській області не було розглянуто рапорт позивача про звільнення за власним бажанням та не прийнято відповідного рішення.

Згідно з пунктом 63 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відповідно до частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

За таких обставин, оскільки порядок звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України регулюються нормами спеціального законодавства, а саме Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, для захисту прав позивача, суд дійшов висновку, про необхідність зобов'язати ГУ МВС України в Луганській області змінити формулювання в наказі № 386 о/с від 14.11.2014 року, а саме зазначити причину звільнення "за власним бажанням" з посиланням на пункт 63 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України обов'язковою умовою для стягнення середнього заробітку, є наявність перешкод в працевлаштуванні через неправильне формулювання причин звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не наводить жодного обґрунтування та не надає доказів на підтвердження обставин того, що прийняття наказу №386 о/с від 14.11.2014 року про звільнення його з органів внутрішніх справ України за пунктом 64 «є» Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, стало перешкодою для подальшого працевлаштування.

За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд, згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У звязку з викладеним позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Для повного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати дисциплінарний наказ ГУ МВС України в Луганській області №3553 від 05.11.2014 в частині звільнення з ОВС за п. 63 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України сержанта міліції ОСОБА_1В за порушення службової дисципліни, що виразилось у тривалому невиході на службу без поважних причин під час проведення АТО.

Також суд зазначає, що питання, пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція № 58).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1276 від 30.12.2005 затверджено Інструкцію організації обліку кадрів в системі Міністерства внутрішніх справ України, яка визначає порядок організації та здійснення обліку осіб рядового і начальницького (офіцерського) складу, робітників і службовців центрального апарату Міністерства, органів і підрозділів внутрішніх справ, вищих навчальних закладів МВС та установ і підприємств, які безпосередньо підпорядковані МВС України, внутрішніх військ, а також особливості ведення трудової книжки в органах внутрішніх справ України.

При цьому, відповідно до п. 2.1.1.6. Інструкції організації обліку кадрів в системі Міністерства внутрішніх справ України основним документом персонального обліку працівників- службовців є трудова книжка, яка оформлюється відповідно до Кодексу Законів про працю України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Аналогічні положення закріплено у п. 6.1 Правил оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ України (додаток № 4 до п. 2.1.1.4. Інструкції з організації обліку кадрів у системі МВС України).

Пунктом 5.1. Інструкції № 58 передбачено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.

Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, на території Луганської області розпочато проведення антитерористичної операції.

Загальновідомим фактом є також те, що у період з травня по червень 2014 року відбувалось масове захоплення незаконними збройними формуваннями адміністративних будівель державних органів, розташованих у місті Луганську. Зокрема, в засобах масової інформації неодноразово висвітлювалось те, що у середині травня 2014 року озброєними злочинними формуваннями було захоплено адміністративну будівлю ГУМВС України в Луганській області, розташовану за адресою: м. Луганськ, вул. Луначарського, 38.

Під час захоплення адміністративної будівлі ГУ МВС України в Луганській області в ній знаходилась вся документація, у тому числі особові справи співробітників ГУ МВС України в Луганській області та їх трудові книжки.

На даний час місто Луганськ знаходиться на тимчасово окупованій території, у звязку з чим трудова книжка ОСОБА_1 є втраченою з обєктивних підстав.

Згідно п. 5.2. Інструкції № 58 дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).

Однак, відповідно до пункту 6.6. Правил оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ України (додаток № 4 до п. 2.1.1.4. Інструкції з організації обліку кадрів у системі МВС України) запис про службу в органах внутрішніх справ здійснюється у трудовій книжці без переліку найменувань підрозділів посад та підстав звільнення.

Тобто, для оформлення та видачі позивачу дубліката трудової книжки необхідно встановити дату прийняття його на службу в органи внутрішніх справ України.

Отже, дублікат трудової книжки ОСОБА_1, обовязковість видачі якого передбачено п. 5.1 Інструкції № 58, повинен містити запис про прийняття його на службу в органи внутрішніх справ України - ГУ МВС України в Луганській області та про звільнення позивача з органів внутрішніх справ України за власним бажанням.

У звязку з перебуванням у втраченій особовій справі позивача військового квитка, що не заперечувалось сторонами під час судового засідання, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача видати ОСОБА_1 дублікат військового квитка.

Керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУМВС України у Луганській області про визнання незаконним звільнення, визнання причин звільнення неправомірними, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області України в Луганській області №3553 від 05.11.2014 в частині звільнення з ОВС за п. 63 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України сержанта міліції ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни, що виразилось у тривалому невиході на службу без поважних причин під час проведення АТО.

Скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 14.11.2014 № 386 о/с в частині формулювання причини звільнення з ОВС сержанта міліції ОСОБА_1 за п. 63 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області змінити формулювання в наказі № 386 о/с від 14.11.2014 року, а саме зазначити причину звільнення ОСОБА_1 "за власним бажанням" з посиланням на пункт 63 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки та військового квитка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 160 КАС України постанова складена у повному обсязі 17 травня 2016 року.

Суддя ОСОБА_5