Справа № 805/262/15-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

19 травня 2016 р. Справа №805/262/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця І.О., при секретарі судового засідання Белікові Д.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18.07.2014 року та №281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 (за ордером),

представника відповідача 1 ОСОБА_3 (за довіреністю),

представника відповідача 2 ОСОБА_4 (за довіреністю),

В С Т А Н О В И В:

Постановою Донецького оружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18 липня 2014 року та №281 о/с від 23 липня 2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу задоволено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задоволено. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі № 805/262/15-а скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18 липня 2014 року та №281 від 23 липня 2014 року, поновлення на посаді та зобов`язання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 21 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року та Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2015 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Справа № 805/262/15-а надійшла до Донецького окружного адміністративного суду 05 лютого 2016 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року справу № 805/262/15-а прийнято до провадження суддею Голошивцем І.О. та призначено до розгляду.

На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2016 року, в якій зокрема зазначено, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не було надано оцінки обставинам про дотримання позивачем строку звернення до суду, Донецьким окружним адміністративним судом, в першу чергу, зясовується зазначене питання.

Так, у вищезгаданій ухвалі, Вищий адміністративний суд України звертає увагу на те, що під час вирішення справи судами попередніх інстанцій не було перевірено коли позивач повинен був дізнатись про своє звільнення, не зясовано чи був він допущений до роботи після виходу з лікарняного 03 серпня 2014 року, чи отримував заробітну плату з 23 липня 2014 року, коли уклав договір про надання правової допомоги та через який проміжок часу з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав звернувся до суду.

Крім того, представником Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду. У обґрунтування клопотання послався на те, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 23 липня 2014 року № 281 о/с, а з адміністративним позовом він звернувся лише 27 січня 2015 року, тобто місячний строк на звернення з адміністративним позовом, який встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, на думку відповідача 2, був пропущений. Факт повідомлення позивача про звільнення відповідач 2 вважає доведеним, оскільки в телефонному режимі його повідомляли про звільнення, оригінал лікарняного листка, що наявний в матеріалах справи позивач не здавав до служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. З виписки з історії хвороби № 4744, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що позивач на час видачі виписки 13 серпня 2014 року ніде не працює. Довідками сектору фінансового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області підтверджено, що грошове забезпечення позивачу було виплачено по липень 2014 року включно. Крім того, посилається на пояснення оперуповноваженого карного розшуку Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_5, який забирав зі служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області трудову книжку позивача та передавав йому особисто.

У судовому засіданні представник відповідача 2 підтримав своє клопотання та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача 1 також підтримав клопотання відповідача 2 та просив його задовольнити, оскільки вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, йому було відомо про звільнення, проте, він своєчасно не звернувся до суду.

Позивач та його представник проти задоволення клопотання відповідача 2 заперечували, посилаючись на те, що строк звернення до суду був пропущений з поважних причин. У обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення з позовом посилаються на те, що до теперішнього часу позивач так і не ознайомлений з наказом про його звільнення від 23 липня 2014 року № 281 о/с під підпис. Спростовує інформацію щодо ознайомлення його зі змістом вищезгаданого наказу за телефоном, посилаючись на те, що його до теперішнього часу не повідомлено належним чином про звільнення, чим порушено порядок звільнення, передбачений чинним законодавством України. Також зазначає, що після звільнення він продовжував працювати і йому не було відомо про звільнення, що доводить табелем обліку робочого часу. Крім того зазначає, що звернутись до суду вчасно не мав можливості у звязку з початком антитерористичної операції під час якої суд тимчасово не працював. Посилається і на те, що фактично про звільнення йому стало відомо після звернення представника позивача до Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з адвокатським запитом від 23 грудня 2014 року (а.с. 198 том 1) у відповідь на який надані копії затребуваних документів. Крім того, згідно до табелю обліку робочого часу за серпень 2014 року, ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року перебував на лікарняному, а з 14 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року виходив на роботу. Тому позивач не вважав себе звільненим та продовжував працювати. За правовою допомогою він звернувся у грудні 2014 року, оскільки до того часу намагався самостійно зясувати з відповідачем коли та з яких підстав його було звільнено. Ніякої інформації щодо звільнення на свої усні запити позивач від відповідача не отримав і саме тому звернувся до адвоката. Оскільки позивач не вважав строк звернення до суду пропущеним він не надавав клопотання про визнання причин пропуску такого строку поважними, тому просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого зазначеним Кодексом або іншими законами.

За приписами ст.100 КАС України адміністративний позов поданий після закінчення строків установлених законом залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При визначенні моменту виникнення права на позов мають значення дві обставини: обєктивна наявність факту порушеного права та субєктивна коли особа дізналася або повинна була дізнатись про факт порушення права.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу строку звернення до адміністративного суду може бути пов'язаний із різними юридичними фактами та їх оцінкою судом.

Із змісту ч.1 ст.100 КАС України випливає, що суд самостійно повинен перевірити чи пропущено позивачем встановлений строк звернення до суду, якщо так, то чи є в матеріалах адміністративного позову докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

З метою повного та всебічного дослідження обставин, що стали причиною пропуску строку звернення до суду з позовною заявою, у судове засідання викликані для допиту в якості свідків наступні особи: начальник Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області - ОСОБА_6, заступник начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_7, оперуповноважений карного розшуку Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_5.

До судового засідання начальник Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області - ОСОБА_6 не прибув.

Проте, в судове засідання прибули заступник начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_7, оперуповноважений карного розшуку Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_5 та завідуюча канцелярією Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області - ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_7 у своїх показаннях зазначив, що приблизно з середини липня по середину серпня 2014 року він виконував обовязки начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області, потім позивач вийшов на роботу з 14 серпня 2014 року та працював до 20 серпня 2014 року, як це зазначено у табелі обліку робочого часу. З 21 серпня 2014 року свідок знову виконував обовязки начальника слідчого відділу. Також пояснив, що табель обліку робочого часу щодо ОСОБА_1 він складав особисто, але нікуди його не здавав. На питання суду про підстави внесення до табелю обліку робочого часу інформації щодо хвороби позивача, відповів, що оригіналу лікарняного він не бачив, але йому було відомо про хворобу позивача, тому він вносив відомості до табелю. На питання суду чи вийшов на роботу позивач 03 серпня 2014 року та чи виходив він на роботу з 14 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року, свідок відповіді не надав, пославшись на те, що він не памятає події майже дворічної давнини. Ніякої іншої інформації свідок суду не надав та пояснив, що з того моменту сплинуло багато часу і він уже нічого не може пригадати щодо конкретного часу та дат коли відбувались події.

Свідок ОСОБА_8 в своїх показаннях зазначила, що відновити у памяті події майже дворічної давнини їй дуже складно. Проте, вона памятає, що наказ №1361 від 18.07.2014 року надійшов до канцелярії Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області наприкінці липня 2014 року та був переданий на резолюцію керівництву; наказ по особовому складу надійшов до неї у серпні 2014 року і також був переданий за належністю. Оскільки у теперішній час журнали реєстрації вхідної кореспонденції разом з іншою документацією, яка не представляє історико-культурної цінності, знищені в процесі ліквідації установи на підставі рішення експертної комісії, вона не може ними скористатись та назвати точні дати надходження документів та іншу інформацію по суті питання. Також свідок пояснила, що не памятає чи виходив на роботу позивач після 20 серпня 2014 року, та зазначила, що документи у канцелярії він взагалі рідко отримував, оскільки це було обовязком його підлеглих.

Свідок ОСОБА_5 в своїх показаннях зазначив, що він дійсно на прохання позивача погодився забрати у нього трудову книжку та передати до служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України для внесення записів про звільнення, а потім забрати з кадрової служби і передати її позивачу особисто в руки. Точну дату цієї події він назвати не може у звязку зі значним спливом часу, але памятає, що це було саме у жовтні 2014 року. Трудову книжку він передав позивачеві особисто, під час зустрічі ні про що його не розпитував, не цікавився що сталося та з яких причин позивач не зміг самостійно цього зробити. Ніякої іншої інформації, яка б мала значення для вирішення питання щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, свідок суду не повідомив.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Олександрівському РВ ГУМВС України в Донецькій області на посаді першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу та був звільнений відповідно до наказу від 23 липня 2014 року № 281 о/с, який виданий на виконання наказу від 18 липня 2014 року № 1361 «Про порушення службової дисципліни першим заступником начальника райвідділу - начальником СВ Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області підполковником міліції ОСОБА_1 та його покарання».

Як вбачається з листка тимчасової непрацездатності (а.с. 182 том 1), позивач знаходився на лікарняному з 08 липня 2014 року по 02 серпня 2014 року. Після закінчення лікування та закриття лікарняного листка, він повинен був здати його оригінал за місцем роботи (але оригінал міститься в матеріалах справи) та приступити до роботи 03 серпня 2014 року (робочий день - середа). Проте, в табелі обліку робочого часу (а.с. 197 том 1, а.с 128 том 2), який надано позивачем у судове засідання, зазначено, що ОСОБА_1 знаходився на лікарняному з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року та став до роботи 14 серпня 2014 року, а останнім днем його роботи стало 20 серпня 2014 року. Вдруге позивач знаходився на лікуванні з 04 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року, що підтверджується випискою з хірургічного відділення КУЗ «Добропільської БІЛ» № 4744, підписаної лікарем ОСОБА_9 (а.с. 183 том. 1). При цьому в тексті виписки зазначено, що ОСОБА_1 на момент звернення до лікарні ніде не працює.

Таким чином, з системного аналізу зазначених документів вбачається, що позивач, перебуваючи на посаді першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області, повинен був знаходитись на робочому місці 03 серпня 2014 року (оскільки це перший робочий день після закриття листка тимчасової непрацездатності) та здати оригінал листка тимчасової непрацездатності до кадрової служби, проте, позивачем цього зроблено не було.

Після 20 серпня 2014 року позивач вдруге мав можливість дізнатись про своє звільнення, оскільки, як він сам зазначає, йому не було відомо про звільнення і він працював. При цьому, позивач надав суду листи до Служби автомобільних доріг Донецької області № 3829 від 20 серпня 2014 року та № 3830 від 20 серпня 2014 року (а.с. 125-156 том 2) та відповідь на зазначені листи від 26 серпня 2014 року № 03-1219 (а.с. 127 том 2), якими підтерджується, що він фактично був на робочому місці.

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі по тексту Положення № 114), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ приймають ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України відповідно до законодавства. ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 р. N 382. З тексту присяги вбачається, що вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України, працівник міліції присягає з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

Статтею 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року N 3460-IV (далі по тексту Дисциплінарний статут ОВС) передбачено, що начальник несе персональну відповідальність за стан службової дисципліни і повинен постійно його контролювати. Начальник зобов'язаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики, розвивати і підтримувати в підлеглих свідоме ставлення до виконання службових обов'язків, честь і гідність, заохочувати розумну ініціативу, самостійність, старанність у службі, уміло застосовувати заходи дисциплінарного впливу.

Тобто, займаючи посаду першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області, позивач повинен був суворо дотримуватись службової дисципліни та бути прикладом для підлеглих, власними вчинками і ставленням до виконання службових обовязків стимулюючи їх до бездоганного дотримання службової дисципліни. Зокрема, після закриття лікарняного, а саме, 03 серпня 2014 року (робочий день - середа) прибути на своє робоче місце та приступити до виконання службових обовязків, здати оригінал листка тимчасової непрацездатності до кадрової служби. Незважаючи на вимоги чинного законодавства, позивач на робочому місці в цей день не зявився, що доводиться відповідним табелем обліку робочого часу (а.с. 128 том 2) та оригінал лікарняного не здав, оскільки він знаходиться в матеріалах справи (а.с. 182 том 1).

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач без обєктивних на те причин, не ознайомився з наказом від 23 липня 2014 року № 281 о/с та з наказу від 18 липня 2014 року № 1361.

Той факт, що позивач не мав бажання ознайомитись з наказом про звільнення доводиться і тим, що він особисто у жовтні 2014 року не зявився до Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області (яке за його ствердженням ще вважав своїм місцем роботи) та не отримав особисто заповнену належним чином трудову книжку. З наданих свідком ОСОБА_5 показань вбачається, що позивач передавав через нього для заповнення трудову книжку (або її дублікат), тобто, у жовтні позивачу вже було відомо про звільнення і він намагався привести у відповідність особисті документи, що підтверджують стаж роботи. Якщо позивачу не було відомо про звільнення, то в нього б не було підстав передавати для заповнення власну трудову книжку, він мав бути присутнім на робочому місці. І якщо б позивач у серпні знаходився на робочому місці, йому б стало відомо про звільнення. Оскільки ж позивач на роботу не виходив, відповідач 2 не мав можливості ознайомити його під підпис з наказом про звільнення.

В той же час, частиною 7 ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС передбачено заборону оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу та наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб начальницького складу в присутності його підлеглих. Тому суд вважає, що доведення до позивача особисто змісту наказу про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення в телефонному режимі (відповідно до картки № 1 від 18 липня 2014 року № 1361- а.с. 144 том 2) здійснено відповідачем 2 з дотриманням вимог чинного законодавства.

Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області підтверджується, що ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення при звільненні по 31 липня 2014 року.

Відповідно до п 1.15. розділу 1 Інструкції Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року № 499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896, виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.

Тобто, якщо позивач і виходив після звільнення на роботу з власної ініціативи, то грошове забезпечення в цей період йому не нараховувалось та не виплачувалось. У звязку з відсутністю грошового забезпечення за відпрацьований час, позивач 21 серпня 2014 року мав би переконатись у керівництва, що він дійсно є працівником даної установи, але цього позивач також не здійснив, незважаючи на те, що сам займав керівну посаду та був зобовязаний приймати участь у відповідних нарадах та зборах, в тому числі і з адміністративно-господарських питань. Проте, позивач не вважав за необхідне зясовувати чому саме йому припинено нарахування та виплату грошового забезпечення. Тому суд вважає, що позивачу було відомо про його звільнення, незважаючи на те, що відповідач не довів йому зміст наказу під підпис, а також позивач не довів суду поважність причин неможливості ознайомитись з цим наказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин. Проте, однією з причин визнання не поважними причин пропуску строку звернення з позовом, є значний сплив часу, що унеможливлює зясування істотних обставин справи.

Суд звертає увагу, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ, але новостворений орган - Національна поліція України не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі Закону України «Про міліцію». Під час ліквідації зазначеного відомства знищуються та передаються до архівних установ документи, які можуть бути доказами у даній справі, що підтверджується довідкою Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 6006. До того ж, у звязку з проведенням антитерористичної операції, значна кількість документів, які можуть бути використані у якості доказів по справі втрачена або знаходиться на непідконтрольній території.

Також суд звертає увагу на те, що з моменту звільнення позивача з посади 23 липня 2014 року та застосування щодо нього дисциплінарного стягнення сплинуло майже два роки. В той же час, Кодексом адміністративного судочинства для даної категорії справ встановлено місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права саме з метою забезпечення достатніх умов для встановлення обєктивної істини. Тому суд приходить до висновку, що у даному випадку строк, сплинувший з моменту звільнення позивача до моменту звернення його за захистом порушеного права є значним, а наслідки пропуску цього строку обумовлюють відсутність можливості встановлення об'єктивної істини в розглядуваній справі.

Посилання позивача на те, що він не мав можливості своєчасно звернутись до суду з позовом у звязку з проведенням антитерористичної операції та евакуацією суду, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне. Суд вперше зупинив роботу з 16 липня 2014 року по 31 липня 2014 року. З 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року суд працював в штатному режимі. Вдруге суд зупинив роботу з 14 серпня 2014 року та відновив роботу в м. Словянську з 21 листопада 2014 року. Позивача ж було звільнено з займаної посади 23 липня 2014 року, тобто він мав можливість звернутись з позовом у встановлений чинним законодавством строк. Крім того, отримавши трудову книжку у жовтні 2014 року та зясувавши питання про звільнення, позивач звернувся за допомогою до адвоката 16 грудня 2014 року, а позов до суду надав лише 27 січня 2015 року.

Щодо посилань позивача на те, що про звільнення йому стало відомо лише після звернення його представника до Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з адвокатським запитом від 23 грудня 2014 року (а.с. 198 том 1), то суд їх не може прийняти до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутня офіційна відповідь на цей запит, до справи долучені лише копії документів, які за ствердженням позивача та його представника надійшли у відповідь на зазначений запит.

При зверненні до суду взагалі не було надано клопотання щодо визнання поважними причин звернення до суду, незважаючи на те, що в адміністративному процесі це питання є одним із перших, яке розглядає суд, вирішуючи справу. Під час розгляду питання визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, позивач не надав у обґрунтування своїх стверджень достатніх доказів у підтвердження обставин, що перешкоджали йому дізнатись про своє звільнення вчасно. В той же час, наведені відповідачем обставини щодо відсутності поважних причин пропуску строку зверненя до суду, знайшли підтвердження відповідними доказами, зокрема, наявними у справі документами та показаннями свідків. За таких обставин суд не вбачає можливим визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки не було обєктивних причин, які б перешкоджали позивачу дізнатись про його звільнення, а також тому, що сплинувший строк є перешкодою для встановлення судом істини по справі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними та звертає увагу на те, що значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 65, 69-71, 138-141, 143 155, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_11 районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18.07.2014 року та №281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Ухвала прийнята в нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 19 травня 2016 року в присутності позивача та представників сторін.

Повний текст ухвали складений 24 травня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.