Справа № 818/2701/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" травня 2016 р. м. Київ К/800/12756/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Дочірнього підприємства «Агрофірма Діамант» до Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про скасування податкового повідомлення - рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року Дочірнє підприємство «Агрофірма Діамант» (далі - позивач, ДП «Агрофірма Діамант») звернулося до суду першої інстанції із позовом, в якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області № від 19.06.2014 року.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що суми податку на додану вартість, нараховані позивачем від операцій за спеціальним режимом оподаткування і які підлягають акумулюванню на спеціальному рахунку, до бюджету не вилучаються і залишаються у розпорядженні платника податку, тобто такі суми не є грошовим зобов'язанням в розумінні Податкового кодексу України. У відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача санкції встановленої ст. 126 Податкового кодексу України (далі - ПК України) за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов'язання, оскільки вимоги зазначеної норми не поширюються на осіб, що обрали спеціальний режим оподаткування сільськогосподарських підприємств, а податкове повідомлення-рішення № від 19 червня 2014 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що перевіркою встановлено факт несвоєчасного зарахування позивачем на спеціальний рахунок податку на додану вартість, нарахованого за операціями зі спеціальним режимом оподаткування, оскільки такий податок має зараховуватися на спеціальний рахунок у строки, встановлені для сплати відповідного податку, а тому до позивача правомірно застосовано санкції передбачені ст. 126 ПК України.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач просить залишити таку без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки при їх ухваленні суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального чи процесуального права.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Посадовими особами відповідача проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань своєчасності сплати податку на додану вартість, задекларованого у податкових деклараціях зі спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства за період: грудень 2011 року, січень-квітень 2012 року, червень - серпень 2012 року результати якої оформлено актом № 29/18-15-15-042/32646953 від 10.06.2014 року (а.с. 9-12).

У вказаному акті перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог п. 57.1 ст. 57, п. 203.2 ст. 203 ПК України та п. 3 Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, відкритих у банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2011 року № 11 (далі - Порядок), оскільки ним несвоєчасно сплачено податок на додану вартість, задекларований у податкових деклараціях зі спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства за періоди грудень 2011 року, січень-квітень 2012 року, червень-серпень 2012 року, відповідальність за що передбачено абз. 3 п. 126.1 ст. 126 ПК України.

На підставі зазначених висновків відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 19.06.2014 року, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1329102,97 грн., що становить 20% несвоєчасно сплаченого грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 6645514,85 грн., розмір якого передбачено п. 126.1 ст. 126 ПК України.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з абз. 3 п. 126.1 ст. 126 ПК України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до ст. 209 п. п. 209.1, 209.2 ПК України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування. Згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач зареєстрований як сільськогосподарське підприємство - суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість. В періоді, який перевірявся здійснював облік та подавав декларацію за операціями, що підлягають спеціальному режиму оподаткування.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що суми податку на додану вартість, нараховані позивачем від операцій за спеціальним режимом оподаткування і які підлягають акумулюванню на спеціальному рахунку, до бюджету не вилучаються і залишаються у розпорядженні платника податку, тобто такі суми не є грошовим зобов'язанням в розумінні Податкового кодексу України.

Однак суд касаційної інстанції вважає такі висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 209.1, 209.2 статті 209 ПК України резиденти, як-от: юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами (абзац другий підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 ПК України), які провадять підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування. Згідно зі спеціальним режимом оподаткування сума ПДВ, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Для спеціального режиму оподаткування сільськогосподарських підприємств характерні, зокрема, такі особливості:

- кошти, які сплачуються платником податків, акумулюються на його спеціальному рахунку, відкритому в установах банків та/або в органах Державного казначейства України (абз. 2 п. 209.2 ст. 209 ПК України). Нагромадження коштів на цьому рахунку здійснюється відповідно до Порядку;

- кошти платник податків має використовувати лише у конкретно встановлених законодавством цілях - для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей (абз. 2 п. 209.2 ст. 209 ПК України);

- за нецільове використання таких коштів платник податків притягується до відповідальності (п. 123.2 ст. 123 ПК України).

За змістом п.п. 11.1, 11.2 ст 11 ПК України спеціальні податкові режими встановлюються та застосовуються у випадках і порядку, визначених виключно цим Кодексом. Спеціальний податковий режим - це система заходів, що визначає особливий порядок оподаткування окремих категорій господарюючих суб'єктів. За пунктом 11.3 цієї статті спеціальний податковий режим може передбачати особливий порядок визначення елементів податку та збору, звільнення від сплати окремих податків та зборів.

Згідно з пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України як грошове зобов'язання платника податків розуміють суму коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена у встановлений законом строк).

За змістом пп. 14.1.265 п. 14.1 ст. 14 штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - це плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 ПК на платника податку покладається обов'язок обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Водночас, податкове та митне законодавство передбачає пільги, за яких можливе звільнення платника податків від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплати ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 ст. 30 ПК України. Згідно із зазначеним пунктом підставами для податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що неперерахування сільськогосподарським підприємством сум ПДВ до бюджету, а залишення їх на своєму спеціальному рахунку і використання на цілі та в порядку, що встановлені податковим законодавством, є пільгою (преференцією), що надається цій категорії спеціальних суб'єктів оподаткування з урахуванням особливостей їх статусу та сфери діяльності. Однак наявна пільга не звільняє їх від виконання інших обов'язків у разі настання обставин, з якими ПК України пов'язує вчинення певних дій, зумовлених цим податком, зокрема й строків сплати узгоджених податкових зобов'язань встановлених ст. 126 ПК України. Та обставина, що сільськогосподарське підприємство не сплачує суми податкового зобов'язання до бюджету, а залишає їх у своєму розпорядженні й акумулює на спеціальному рахунку, не означає, що цей платіж перестає бути податком, а тому до позивача можуть застосовуватись штрафні санкції за порушення вимог податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо застосування штрафних санкцій передбачених ПК України до осіб, що обрали спеціальний режим оподаткування сільськогосподарських підприємств, висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 року у справі № 2а/2370/2588/2012 (ЄДРСР № 56786270).

Пунктом 57.1 статті 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, за періоди січень-грудень 2011 року, січень-травень 2012 року, червень-серпень 2012 року подавав відповідачу декларації з податку на додану вартість зі спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства.

В той же час, позивачем порушено строки перерахування (акумулювання) на свій спеціальний рахунок сум узгоджених зобов'язання з податку на додану вартість зі спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства по податковим деклараціям за звітні періоди: грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року, березень 2012 року.

Загальна сума задекларованих грошових зобов'язань з податку на додану вартість зі спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства по деклараціям у вищезазначені періоди, строки перерахування (акумулювання) яких пропущено позивачем, складає 6645514,85 грн.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції вважає, що визначений відповідачем позивачеві штраф у розмірі 20 % у сумі 1329102,97 грн. за платежем податок на додану вартість відповідає вимогам п. 126.1 ст. 126 ПК України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено ДПІ правомірно.

Мотиви судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, оскільки ПК України не передбачено звільнення платника податків від відповідальності за несвоєчасну сплату (в даному випадку перерахування (акумулювання) на свій спеціальний рахунок) узгоджених податкових зобов'язань (податкового боргу) з будь-яких підстав.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або проведення додаткової перевірки доказів, обставини встановлені повно та правильно, але допущена помилка в застосуванні норм матеріального права, суд касаційної інстанції, згідно зі ст. 229 КАС України, скасовує рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалює нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 229, 232, 256 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року у справі № 818/2701/14 - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову Дочірнього підприємства «Агрофірма Діамант» - відмовити.

Постанова набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна