Справа № 820/2130/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"20" травня 2016 р. № 820/2130/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Сайко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Голови Служби безпеки України, генерала армії України Грицака В.С., Служби безпеки України
про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Голови Служби безпеки України та Служби безпеки України про визнання незаконним та скасування наказу Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос про звільнення його з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (надалі за текстом Інститут), поновлення на посаді начальника Інституту та виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 квітня 2016 року він ознайомився з наказом Голови Служби безпеки України від 30 березня 2016 року №372-ос. З тексту наказу вбачається, що з 30.03.2016р. Служба безпеки України припинила з ним трудові відносини на підставі п. 72 ст. 36 КЗпП України в порядку, передбаченому Законом України «Про очищення влади», звільнивши його з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для СБ України Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого.

Вказаний наказ, позивач вважає незаконним, дискримінаційним, упередженим, недобросовісним, таким, що порушує його особисті трудові права та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що з 26 грудня 2013 року він обіймав посаду начальника Інституту, до вказаної дати відповідач проходив військову службу в органах СБ України та обіймав ту ж посаду, як військовослужбовець.

З оскаржуваним наказом про своє звільнення з посади, відповідач ознайомився 11 квітня 2016 року.

Крім того позивач зазначає, що у серпні 2015 року він ознайомився із довідкою від 30 липня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» щодо нього.

Як вбачається з тексту довідки, на час її складання, у відношенні начальника Інституту ОСОБА_1, відповідно до п. 1 і 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» та затвердженого Постановою КМ України від 16.10.2014 року № 563 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 того ж Закону, Службою безпеки України проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». У тексті довідки міститься посилання на те, що Управлінням роботи з особовим складом СБ України проведено аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 (обліковий № 1450).

На підставі проведеної перевірки та вивчення матеріалів особової справи в тексті довідки від 30.07.2015 року міститься висновок наступного змісту: «За результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що 30 липня 2015 року, складанням відповідного висновку у формі довідки та ознайомленням позивача з його змістом, керівництво СБ України прийняло рішення про те, що він, на той час, пройшов процедуру, передбачену Законом України «Про очищення влади», та може продовжувати трудові відносини зі Службою безпеки України на посаді Начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для СБ України Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» (на той час Інститут мав таку назву).

Проте зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що підставою для звільнення позивача з посади начальника Інституту слугувала зовсім інша довідка про результати проведення перевірки від 25.03.2016 року № 11/3-3127, зі змістом якої його не ознайомили. За умови того, що попередня довідка про результати перевірки від 30.07.2015 ніким не скасовувалася, а отже є чинною, то видання будь-яких інших довідок є незаконним, оскільки проведення повторної перевірки Законом України «Про очищення влади» не передбачено.

Таким чином, за умови, що відносно позивача була проведена повторна перевірка, то така перевірка була проведена всупереч порядку, визначеному спеціальним законом «Про очищення влади», оскільки:

По-перше, така перевірка була проведене не у строки та не у відповідній черговості, що була попередньо визначена профільними нормативно-правовими актами. Тобто відповідач застосував вимоги вказаної норми Закону через майже півтора роки після набрання законної сили Законом, враховуючи той факт, що особова справа позивача постійно, на протязі всього строку служби, а потім і роботи зберігалась та фактично знаходилась у відповідному підрозділі СБ України;

По-друге, про проведення повторної перевірки позивача не повідомляли та не ознайомили зі змістом результатів такої повторної перевірки.

Крім того, позивач зазначив, що наказ про його звільнення був виданий під час знаходження його на лікарняному, що є незаконним, у відповідності до вимог КЗпП України.

Позивач в судове засідання з'явився та підтримав свої позовні вимоги і просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, мотивуючи тим, що у відповідності до вимог Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою КМ України від 02.07.2014 року № 228 та Закону України «Про очищення влади» Служба безпеки України є органом, на який розповсюджуються контрольні функції Міністерства юстиції України, як на орган, що проводить перевірку у відповідності до вказаного Закону. З урахуванням викладеного, Служба безпеки України повинна в своїй діяльності керуватись роз'ясненнями, які видає Міністерство юстиції України та відповідно має право на їх підставі приймати рішення про видання актів індивідуальної дії, в даному випадку оскаржуваного наказу. Крім того представник відповідачів зазначив, що на її думку, звільнення позивача з посади відбувалось не з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, а згідно «норм прямої дії, що підлягають безумовному застосуванню». При цьому в письмових запереченнях представника відповідачів не має посилання на норми КЗпП України чи інший нормативний акт, яким би вказана позиція була обґрунтована.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачів, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.36 КЗпП у випадку, передбаченому пунктом 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частина 2 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», встановлює, що Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Положення ч.6 ст.5 Закону України «Про очищення влади» передбачають, що перевірка здійснюється у такій черговості:

1) Міністра юстиції України, посадових і службових осіб Міністерства юстиції України, керівників, посадових і службових осіб органів, визначених пунктом 1 частини другої цієї статті;

2) керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону;

3) заступників керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) органів та осіб, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону;

4) інших осіб, зазначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону.

Згідно із п.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.

На виконання зазначених вимог, відповідно до черговості здійснення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 16.10.2014 року № 1025-р, яким затверджено План проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади». Згідно зазначеного Плану, серед іншого, перевірка стосовно Голови СБ України, його першого заступника та заступників, посадових і службових осіб Центрального управління СБУ проводиться в період з листопада 2014 - січень 2015 року.

Крім того, зазначене Розпорядження КМ України встановлює, що керівник органу або голова суду відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про очищення влади» визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі або суді з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим планом.

Судом встановлено, що Службою безпеки України з метою виконання Закону України «Про очищення влади», відповідно до Порядку проведення перевірки № 563, та згідно з Планом проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 1025-р, прийнято наказ від 03.11.2014 № 707 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади»

Вказаний наказ передбачає, що у відношенні керівництва Інституту така перевірка проводилась у строки з 15 березня 2015 року.

Таким чином встановлено, що відповідними нормативними актами передбачені строки, порядок, рішення та дії, які вчиняють посадові особи СБ України та інші відповідні органи, які здійснюють перевірку у відношенні співробітників військовослужбовців та працівників СБ України.

Згідно із ч.5 ст.5 Закону України «Про очищення влади» перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Судом встановлено, що у відповідності до вимог зазначених вище актів законодавства, позивач 5 березня 2015 року подав заяву на ім'я Голови СБ України про свою згоду на проведення щодо нього процедури перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

В серпні 2015 року позивач ознайомився із довідкою від 30 липня 2015 року в тексті якої міститься висновок про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

З тексту довідки вбачається, що у відношенні начальника Інституту ОСОБА_1, відповідно до п. 1 і 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» та затвердженого Постановою КМ України від 16.10.2014 року № 563 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 того ж Закону, Службою безпеки України проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». Також у тексті зазначеного документу міститься посилання на те, що Управлінням роботи з особовим складом СБ України проведено аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 (обліковий № 1450), на підставі чого, зроблено висновок наступного змісту: «За результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Вказані обставини в судовому засіданні сторонами не заперечувались.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що 30 липня 2015 року, складанням відповідного висновку у формі довідки, керівництво СБ України прийняло рішення про те, що позивач, пройшов процедуру, передбачену Законом України «Про очищення влади», та може продовжувати трудові відносини зі Службою безпеки України на посаді начальника Інституту.

За приписами частини 11 та 12 статті 5 Закону України «Про очищення влади», орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки.

Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

Частиною 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади», керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Згідно пункту 47 Порядку проведення перевірки № 563, керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня надходження відповіді (висновку) копії судового рішення, якими встановлено недостовірність відомостей, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення особи.

Таким чином, орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною 3 або 4 статті 1 Закону № 1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.

Крім того, відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що у разі застосування до особи заборони зазначеної в частині 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», на основі критеріїв, визначених частиною 4 статті 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Перехідних та Прикінцевих положень Закону № 1682-VII протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом. Тобто, вказані норми щодо строків та критеріїв звільнення, носять імперативний характер.

Суд зазначає та вказаний факт не заперечувався відповідачем, що крім складання довідки від 30 липня 2015 року до 25 березня 2016 року, будь-якого рішення про застосування заборони визначеної в частині 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», у строк визначений розпорядженням КМУ від 16 жовтня 2014 р. № 1025-р або підпунктами 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» відповідачами щодо ОСОБА_1 не приймалось.

Судом встановлено, що у відповідності до довідки від 25.03.2016 року № 11/3-3127 відповідачем встановлено, що позивач підпадає під дію положень Закону України «Про очищення влади».

Як вже вказувалось судом вище Законом передбачена процедура скасування попереднього висновку, при цьому зазначено, що скасувати висновок можна лише в судовому порядку за заявою особи, яка проходила процедуру перевірки. Висновок, що міститься в довідці від 30.07.2015 року позивачем не оскаржений.

На час набрання Законом України «Про очищення влади» чинності та призначення перевірки, позивач працював на посаді начальника Інституту і впродовж десяти днів не був звільнений, а продовжував працювати на вказаній посаді. Рішення про його звільнення з посади прийнято лише 25 березня 2016 року.

Крім того, відповідачем 30 липня 2015 року зроблено висновок про незастосування до позивача заборон передбачених ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось відповідачем по справі, що данні особової справи позивача як на час проведення першої так і другої перевірки не змінились та містили всю необхідну інформацію для перевірки щодо застосування чи не застосування до нього передбачену частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» заборону.

Судом встановлено та зазначений факт було підтверджено відповідачем, що підставою для складання довідки від 25.03.2016 року та прийняття спірного наказу про звільнення позивача з посади є роз'яснення Міністерства юстиції України від 2.09.2015 року № 11.0.2/1674, в якому надається тлумачення поняття «працівник органів державної безпеки».

Суд вважає вище зазначене посилання відповідача необґрунтованим, оскільки відповідності до Порядку проведення перевірки № 563, Міністерство юстиції України, не включено до Переліку органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» в Службі безпеки України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 563 від 16.10.2014 року.

Суд наголошує, що Законом України «Про очищення влади» та іншим підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на його виконання, не передбачені в якості правової підстави для звільнення осіб така правова підстава, як «роз'яснення».

Крім того, згідно із пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є - підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Разом з цим, наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос, яким звільнено позивача, взагалі не містить підстав, а саме посилання на норму на підставі якої було звільнено позивача згідно із Законом України «Про очищення влади».

Суд наголошує, що Закон України «Про очищення влади» є спеціальною нормою відносно КЗпП України, але лише щодо застосування окремих його положень, а отже не має вищої юридично сили над всіма положеннями КЗпП України.

Суд зазначає, що за змістом частини 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Як слідує з тексту Закону України «Про очищення влади», при проведенні люстраційних заходів необхідно дотримуватися принципу індивідуальної вини.

Згідно положень ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У висновку Європейської комісії за демократію через право (Венеційська комісія) Щодо Закону про люстрацію колишньої югославської республіки Македонія № CDL-AD(2012)028 від 14-15 грудня 2012 року, наголошено необхідність доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації.

Крім того, у висновку Європейської комісії за демократію через право (Венеційська комісія) щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «ПРО ЛЮСТРАЦІЮ») № CDL-AD(2015)012 від 19 червня 2015 року висновок № 788/2014, зазначено, що питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1096 (1996) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем. Резолюція наголошує, що люстраційні заходи "можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв" (п. 12). Цими критеріями є: провина, саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості та право на судовий перегляд ухваленого рішення; різні функції та цілі люстрації, а саме захист новоствореної демократії, і кримінальне право, тобто покарання осіб, які вважаються винними, повинні дотримуватися; також люстрація повинна мати жорсткі обмеження у часі, як у період її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка. Більш детально критерії роз'яснені у доповіді, що додається до резолюції 1096 (1996), яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенстві права (далі - Керівні принципи 1996 року). Ці Керівні принципи були прийняті для формування політики, спрямованої на ліквідацію спадщини комуністичного періоду, який закінчився в 1991 році. Ці основоположні принципи можна застосовувати mutatis mutandis до спадщини режиму ОСОБА_4 (п.18).

Також, у висновку щодо критеріїв здійснення очищення влади зазначено, що у Керівних принципах 1996 року чітко зазначено, що: люстрація має бути спрямована лише проти осіб, які відігравали важливу роль у скоєнні серйозних порушень прав людини або які обіймали високі посади в установі, що відповідала за організацію серйозних порушень прав людини;нікого не може бути піддано люстрації виключно за особисті думки чи переконання; та люстрація повинна ґрунтуватися на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності (п.48).

Зазначене відображено також у Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" № 1096 від 27 червня 1996 року та у практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачу не було забезпечено жодних гарантій і не було надано жодної можливості самозахисту. Відповідачами, при винесені наказу про звільнення ОСОБА_1, не дотримано принципів, за якими здійснюється очищення влади (люстрація), а саме: презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист. Також, відповідачем порушено обмеження у часі проведення люстрації визначених відповідними норми, як щодо періоду її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос яким позивача звільнено з посади з підстави застосування заборони, визначені частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а отже він підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого з дня звільнення.

Положенням статті 43 Конституції України, закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтями 2, 51 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Голови Служби безпеки України, генерала армії України Грицака В.С., Служби безпеки України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ Голови Служби безпеки Украйни від 30 березня 2016 року № 372-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Стягнути із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого та стягнення із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова у повному обсязі виготовлена 23 травня 2016 року.

Суддя Спірідонов М.О.