Справа № 815/6065/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6065/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 270-15, яким Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що У 2014 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 270-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.10.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області, за № 235 від 10.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважав, що рішення Державної міграційної служби України є неправомірним та необґрунтованим. Оскільки при прийняті оскаржуваного рішення відповідач не прийняв до уваги той факт, що позивач проживав в м. Хартум та приймав участь в протестних мітингах, які були організовані опозиційною партією. Через свою діяльність позивач неодноразово затримувався поліцією. Під час затримання до позивача застосовувалися побиття, тортури та жорстоке поводження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2016 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Судан м. Хартум, за національністю суданець, за віросповіданням мусульманин суніт, не одружений.

28.02.2007 року позивач виїхав з Судану, м. Хартум 28.02.2007 року до Сирії, м. Дамаск, де проживав до 09.03.2007 року.

На території України вперше позивач прибув 09.03.2007 року авіарейсом Дамаск - Стамбул - Київ, в аеропорту м. Київ шукача притулку затримано співробітниками прикордонної служби України та анульовано одноразову візу типу НОМЕР_1, оскільки особа не мала при собі документів.

16.03.2007 року позивач повернувся до Сирії. На території Сирії, м. Дамаск проживав до листопада 2007 року, 26.10.2007 року отримав українську візу типу НОМЕР_2.

14.11.2007 року позивач вдруге потрапив на територію України, офіційно на підставі національного паспорту та одноразової візи типу НОМЕР_2, авіарейсом Алеппо - Стамбул - Одеса.

В Україну позивач приїхав з метою навчання в вищому навчальному закладі. В 2007-2008 роках навчався на підготовчому факультеті Одеської національної академії харчових технологій. З 2008 по 2014 роки навчався в Кіровоградській льотній академії національного авіаційного університету у м. Кіровоград.

11.12.2012 року позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, дійсну до 01.08.2013 року та продовжену до 01.08.2014 року.

Звернувся до міграційної служби у зв'язку із неможливістю повернутися на Батьківщину через участь в мітингах на підтримку партії SPL. Позивач вважає, що його можуть затримати правоохоронні органи під час перетину кордону Судану. Оскільки під час навчання в середній школі у м. Хартум він приймав участь в мітингах, які були влаштовані з метою зміни політичної влади в Судані. Позивач стверджує, що він був членом демократичної партії SPL, та через участь у мітингах, його затримувала поліція 9 разів. Під час кожного затримання до позивача застосовували фізичну силу.

Останнє затримання позивача відбулось в липні 2006 року.

Партійного квитка позивач взагалі не мав. Основної інформації стосовно керівництва партії та її представників в регіоні свого проживання, її діяльності та дати створення позивач не знає. Документи, які підтверджують розповідь позивача відсутні.

Позивач потрапивши на територію України у 2007 році вступив до вищого навчального закладу в нашій країні та припинив навчання в 2014 році, через нестачу коштів.

01.08.2014 року закінчився термін дії посвідки на тимчасове проживання.

03.09.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання йому захисту в Україні.

За результатами розгляду особової справи, Управління дійшло висновку за доцільне відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 27.02.2015 року.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що з моменту виїзду з Судану в 2007 році позивач чотири рази продовжував термін дії національного паспорту (у 2007, 2009, 2011 та 2013 роках) через Посольства Судану в м. Дамаск та в м. Москва. Зазначене вказує на елемент захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни громадського походження у позивача виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні. Позивач перебував на території України з 14.11.2007 року, за захистом не звертався, що свідчить про відсутність потреби у міжнародному захисті, звернення до управління відбулось лише з метою тимчасової легалізації в нашій державі.

Рішенням № 270-15 від 03.04.2015 року Державної міграційної служби України з посиланням на статтю 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_1 відмовлено.

05.10.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновок, який став підставою для прийняття рішення та оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником є правильним.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Положення про Державну міграційну службу України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Відповідно до п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

За змістом ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п. 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Водночас "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач при звернені до Управління повідомив, що причиною виїзду з країни громадянської належності стала його участь в протестних мітингах, які були організовані опозиційною партією, та під час затримання позивача, через що йому довилось покинути м. Хартум. Проте на підтвердження даних обставин позивачем не надано жодних доказів щодо переслідування її за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач покинула країну громадянського походження без будь яких перешкод та не піддавалась переслідуванням в подальшому.

Отже, заява, яку подав ОСОБА_1 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною її звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі № 815/6065/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 23 травня 2016 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин