Справа № 823/5349/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5349/15 Головуючий у 1-й інстанції: Тимошенко В.П. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 травня 2016 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Бужак Н.П.

за участю секретаря Генчмазлумо І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Управління внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції у Черкаській області, третя особа: кінологічний центр управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулось до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Управління внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції у Черкаській області, в якому, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Управління МВС України в Черкаській області №311 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п. 63 "З" (через скорочення штатів);

2) зобов'язати Ліквідаційну комісію Управління внутрішніх справ України в Черкаській області поновити ОСОБА_2 на посаді молодшого інспектора - кінолога кінологічного центру УМВС України в Черкаській області шляхом видання наказу про призначення за його згодою на посаду молодшого інспектора - кінолога кінологічного центру Головного управління Національної поліції в Черкаській області, а за відсутності такої посади працевлаштувати на іншу посаду;

3) зобов'язати Ліквідаційну комісію Управління внутрішніх справ України в Черкаській області виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом ВДСО при УМВС України в Черкаській області від 18.12.2007 № 233 о/с ОСОБА_2 з 10.12.2007 року призначений міліціонером по охороні об'єктів батальйону міліції Черкаського міжрайонного відділу ДСО ВДСО при УМВС (а.с.54), що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 від 27.07.2005 (а.с.12) та копією особової справи.

06.11.2015 наказом УМВС України в Черкаській області № 311 о/с старшину міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 63 «З» (через скорочення штатів), що підтверджується витягом з наказу (а.с.55).

Не погоджуючись з вищезазначеним наказом з підстав недотримання процедури звільнення відповідно до Кодексу законів про працю України ст. 40 п.1 ч. 1 , ст. 49-2, Конституції України (ст. ст. 38, 43), позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що УМВС в Черкаській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому звільнення позивача зі служби є обґрунтованим, а наказ про його звільнення -правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, 02.07.2015 року Верховною радою України прийнятий Закон України № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIІI). Набрання чинності вищевказаного закону відтерміновано до 07.11.2015 року, що визначено розділом ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону № 580-VIІI передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів у зв'язку з ліквідацією Міністерства внутрішніх справ України.

Тобто, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону із моменту опублікування закону (06 серпня 2015 року), за три місяці.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» передбачено, що територіальний орган Міністерства внутрішніх справ України - Управління МВС в Черкаській області перебуває в стадії припинення.

Статтею 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Так, Наказом МВС від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно витягу з Переліку змін у штатах МВС в УМВС України в Черкаській області скасовуються всі штати, скорочуються всі посади.

Враховуючи вищевикладене, 06.11.2015 року всі працівники УМВС України в Черкаській області вважаються звільненими.

При цьому, як вірно зазначає суд першої інстанції, приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, суд першої інстанції вірно вказує, що Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Тобто, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених норм права, колегія суддів звертає увагу, що працівники міліції повинні були звернутись до кадровою служби з двом рапортами, по-перше, з рапортом про звільнення зі служби в міліції, по-друге, з рапортом про прийом їх а службу в поліцію.

Однак, я вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач не звертався до кадрової служби ані з рапортом про звільнення зі служби в міліції, ані з рапортом про прийом його н а службу в поліцію.

Так, з довідки Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 10.02.2016 року №14/9-59 встановлено, що рапорт ОСОБА_2 про звільнення з ОВС України у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Управління МВС України в Черкаській області не надходив та в журналі вихідної кореспонденції не реєструвався (а.с. 90).

Таким чином, необґрунтованими є посилання позивача на ту обставину, що останній написав рапорт про звільнення та 05 листопада 2015 року передав його через ОСОБА_3, оскільки самостійно не міг його доставити через перебування в добовому наряді. ОСОБА_3 доставив рапорт позивача до постового міліціонера, який ніс службу біля входу в приміщення УМВС і передав рапорт у відділ кадрового забезпечення УМВС, так як вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовані матеріалами справи.

Будь-яких інших доказів про надіслання рапорту позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, з довідки №294/12/9/01-2016 від 10.02.2016 року, судом першої інстанції встановлено, що заява ОСОБА_2 про прийняття на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Управління МВС України в Черкаській області не надходила та в журналі вихідної кореспонденції не реєструвались (а.с. 100).

Тобто, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивачем не було дотримано процедуру, яка чітко встановлена Законом № 580-VIІI звільнення з міліції та працевлаштування до поліції.

А тому, УМВС в Черкаській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу УМВС України в Черкаській області №311 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п. 63 "З" (через скорочення штатів) - задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача щодо неврахування відповідачем приписів ст. 40 п.1 ч.1 , ст. 49-2 Кодексу законів про працю України виходячи з такого.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

При цьому, Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також, у правовій позиції, висловленій постанові Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Крім того, у листі від 23 березня 1998 року № 1-4/83 Верховний суд України також звертає увагу, що проходження служби рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ регулюється не Кодексом законів про працю, а законодавством про ці органи.

Поряд з цим суд першої інстанції віро зазначає, що Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та 07.11.2015 року набрав чинності Закон України від 02.07.2015 року № 580-VIІI «Про Національну поліцію».

У роз'ясненні Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

При цьому, як зазначено вище, позивачем не надано докази щодо його переведення та призначення у новоутвореному органі.

Крім того, позивач обґрунтовує позовні вимоги порушення відповідачем процедури звільнення, однак як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначене не знайшло свого реального підтвердження, будь-яких інших доводів не наведено.

Щодо вимог про поновлення на службі в органах внутрішніх справ України та зобов'язання УМВС України в Черкаській області виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу, то колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не підлягають задоволенню оскільки вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не його обов'язком, і дана вимога не підлягає задоволенню з підстав законності звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п. 63 «З» (через скорочення штатів) Положення.

Та обставина, що позивач після його звільнення з лав міліції 07.11.2015 року виходив на службу колегією суддів не приймається до уваги, так як це є виключною ініціативою позивача та не може бути підставою для його поновлення на службі, оскільки позивачем не дотримано процедуру працевлаштування в новостворену структуру. Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що видача зброї позивачу після його звільнення з лав міліції (07.11.2015 року) свідчить про некомпетентність та перевищення повноважень службовими особами.

З огляду на вищезазначене апеляційна інстанція приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження, а вказані в апеляційній скарзі процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи і не є підставою для скасування судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

Н.П. Бужак

Повний текст ухвали виготовлено 23 травня 2016 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Бужак Н.П.

Лічевецький І.О.