Справа № 2-а-1064/11,2-а/456/7/16
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 р. Справа № 876/1806/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Стрию та Стрийському районі Львівської області про визнання права на пенсію за вислугою років та зобовязання призначити пенсію,-

встановив:

17.11.2011 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача - управління Пенсійного фонду України в м.Стрию та Стрийському районі Львівської області про визнання права на пенсію за вислугою років та зобовязання призначити пенсію.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_2 зокрема покликається на те, що працював впродовж 1980-2011 років у закладах охорони здоров'я м. Стрия на посадах медичної сестри. Відповідно до п. «є» ст. 55 Закону України №1788 від 05.11.1991 року «Про пенсійне забезпечення» працівники охорони здоров'я при наявності спеціального стажу роботи 25 років мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку. Згідно з нормами постанови КМУ №909 від 04.11.1993 р. та наказу МОЗ України № 385 від 28.10.2002р. до закладів охорони здоров'я відносяться пункти охорони здоров'я (здоровпункти), що створюються на підприємствах, в установах і організаціях та входять до складу поліклініки або амбулаторії. Однак відповідач, після розгляду його заяви з необхідними документами протиправно відмовив у призначенні йому пенсії за вислугу років з мотивів відсутності акредитаційних сертифікатів у здоровпунктів Стрийського комбінату хлібопродуктів та філії ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

ОСОБА_2 вказує, що Пенсійний фонд не зараховує до необхідного стажу роботи період з 1991 по 2011 роки. Відмовляючи у призначенні пенсії відповідач зазначає про роботу позивача на підприємствах, а не в закладах охорони здоров'я, відсутність документів про самостійне виділення на правах структурного підрозділу пунктів охорони здоров'я.

Відмову у призначенні пенсії позивач вважає незаконною, а тому просить суд позов задоволити.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2016 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що здоровпункту як структурного підрозділу на підприємстві в період роботи позивача з 1991 по 2011 роки створено не було; позивач працював на підприємсті на посаді фельдшера, у трудових відносинах з будь-якими медичними закладами не перебував, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить суд скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, позивач ОСОБА_2 згідно диплому серії ВТ-1 № 152453 від 03.03.1980 р. закінчив навчання в Самбірському медичному училищі та за рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 01.03.1980р. йому було присвоєно кваліфікацію фельдшер (а.с.11).

Як слідує з трудової книжки ОСОБА_2 серії БТ-1 № 2785823 (а.с.12-15) від 13.03.1980 р. позивач був прийнятий на посаду медсестри (медбрата) Стрийської дільничої лікарні за наказом № 7 від 13.03.1980р. За наказом №8 від 02.04.1980р. був звільнений з роботи в звязку з призовом до армії. За наказом №60 від 12.09.1986р. був прийнятий з 13.09.1986р. на посаду завідуючого медпункту Комбіната Хлібопродуктів. За наказом №25-К від 01.03.1991р. був звільнений з займаної посади в звязку з переводом здоровпунктів на фінансування підприємств. За наказом №12 від 01.03.91р. був прийнятий на посаду завідуючого медпункту. За наказом №28 від 01.04.91р. був звільнений з займаної посади в звязку з переводом на Стрийське КХП № 2 у звязку з реорганізацією. За наказом №28/1 від 01.04.91р. був прийнятий по переводу на посаду завідуючого медпункту на Стрийське КХП. За наказом №24 від 03.06.98р. був прийнятий по переводу на посаду завідуючого медпункту на Дочірнє підприємство ДАК Хліб України Стрийського КХП № 2. За наказом №41 від 31.03.11р. був звільнений з роботи за власним бажанням. За наказом №45/00 від 01.04.11р. був прийнятий на посаду фельдшера медпункту у Стрийське КХП №2. За наказом №114/ОС від 21.12.11р. був звільнений з роботи за згодою сторін.

Позивач неодноразово звертався до відповідача про визнання за ним права на пенсію за вислугу років згідно п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначення на його користь відповідного пенсійного забезпечення, однак відповідач, після розгляду його заяви відмовив у призначенні такої пенсії з мотивів відсутності акредитаційних сертифікатів у здоровпунктів Стрийського комбінату хлібопродуктів та філії ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України», не зарахувавши до необхідного стажу період роботи ОСОБА_2 з 1991 по 2011 роки.

Надаючи юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення при наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року за № 909. Згідно з розділом 2 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2004 року № 1567) до закладів і установ охорони здоров'я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи.

При цьому, у частині першій статті 3 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ Основ законодавства України про охорону здоров'я (далі - Закону № 2801-ХІІ) зазначено, що до закладів охорони здоров'я відносяться юридичні особи будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлені підрозділи, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України (частина друга статті 16 № 2801-ХІІ в редакції Закону України від 19.01.2006 р. N 3370-IV).

Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності. Виходячи з положень зазначених нормативних актів, заклад офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Такий висновок щодо застосування вищенаведених правових норм, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року (Справа № 21-241а13).

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002 року № 385 встановлений Перелік закладів охорони здоров'я, згідно з яким здоровпункти (пункти охорони здоров'я) належать до амбулаторно-поліклінічних закладів. Відповідно до цього нормативного акту пункт охорони здоров'я (здоровпункт) створюється на підприємстві та входить до складу поліклініки чи амбулаторії (тобто є її підрозділом).

Наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я» від 23.02.2000 року №33 передбачено, що підприємства, заклади і організації, при яких створюються здоровпункти згідно з діючими положеннями, повинні безкоштовно надавати і утримувати приміщення здоровпунктів із забезпеченням опаленням, освітленням, водопостачанням, охороною, прибиранням і ремонтом.

В даному випадку йдеться про створювані на підприємстві фельдшерські здоровпункти, медичні працівники яких не знаходяться з підприємством в трудових відносинах.

Таким чином, у загальному випадку здоровпункти створюються на підприємстві лише організаційно (надається приміщення тощо), а спеціалісти (медперсонал) здоровпункту є працівниками поліклініки або амбулаторії.

У разі, якщо здоровпункт знаходиться на балансі підприємства, то для надання медичних послуг необхідно провести його державну акредитацію, порядок якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року №765, а також повинен отримати ліцензію на право проведення медичної практики. Акредитація проводиться по окремому здоровпункту (закладу охорони здоров'я).

Зобов'язання проходження акредитації для усіх закладів охорони здоров'я підтвердив також Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в листі від 25.06.2004 року №4343.

Крім того, оскільки діяльність в межах медичної практики потребує ліцензування, то підприємство повинно отримати ліцензію для здійснення медичної практики. Ліцензія при цьому видається на юридичну особу - підприємство в цілому як на суб'єкта ліцензування.

В контексті вищевикладених правових норм, судом апеляційної інстанції на підставі наявних у справі матеріалів та пояснень сторін встановлено наступні факти.

Так, з наявних у матеріалах справи копій штатних розкладів робітників Стрийського КХП №2 за період з 1998р. по 2006р. вбачається, що на підприємстві відсутній такий окремий структурний підрозділ як пункт охорони здоровя (здоровпункт) та відсутня у розкладі посада завідувача останнім, натомість є посада фельдшера 1 категорії.

Дана обставина підтверджується й Довідкою №21/2-13, виданою 25.12.2015р. Дочірнім підприємством ДАК «Хліб України» Стрийське КХП №2, згідно з якою з 01.03.1991р. до сьогоднішнього часу в структурі Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» Стрийське КХП №2 та підприємства, яке створене на його базі, не перебував та не перебуває пункт охорони здоровя як окремий структурний підрозділ підприємства. Документи, які б підтверджували отримання у 1991р. або/та в наступних роках підприємством здоровпункту від Стрийської центральної міської лікарні на підприємстві відсутні (а.с.160).

Із наявної у матеріалах справи відповіді, наданої Департаментом охорони здоровя Львівської ОДА 14.12.2015р. на запит адвоката ОСОБА_1 вбачається, що наказом МОЗ України від 28.10.2002 р. № 385 затверджено Перелік закладів охорони здоров'я, у відповідності з п.1.2 якого до амбулатоно-клінічних закладів віднесено пункти охорони здоров'я (здоровпункти). Раніше такі пункти створювались на підприємствах для організації медичної допомоги працівникам цих підприємств, але входили до складу поліклінік.

Починаючи з 1992 р. у зв'язку з дефіцитом бюджетних коштів ці підрозділи було передані на баланс підприємств із збереженням їхніх функцій і посад медичних працівників, що підтверджується ліцензіями на право займатися медичною діяльністю

Відповідно до Порядку акредитації установи - акредитаційна експертиза закладу охорони здоров'я проводиться відповідно до поданого пакету документів, що додаються до заяви. В розпорядженні департаменту охорони здоров'я ЛОДА запитувана інформація відсутня (а.с.164).

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ж з ч.1 ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Беручи до уваги дані процесуальні норми КАС України, судом апеляційної інстанції на підставі наявних у матеріалах судової справи письмових доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_2 згідно з наказом №60 від 12.09.1986р. був прийнятий з 13.09.1986р. на посаду завідуючого здоровпунктом Комбінату Хлібопродуктів, який входив до складу Стрийської центральної міської лікарні. Це підтверджує те, що здоровпункт був створений на підприємстві лише організаційно (було надане приміщення, тощо), а позивач у зазначений період був працівником Стрийської ЦМЛ. Наказом №25-К від 01.03.1991р. позивач був звільнений із займаної посади у звязку з переводом медпунктів на фінансування підприємства.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що за умови, що здоровпункт знаходиться на балансі підприємства, для надання медичних послуг необхідно провести його державну акредитацію, Порядок проведення якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року №765. Акредитація проводиться по окремому здоровпункту (закладу охорони здоров'я). Проте, згідно з даними, наданими Дочірнім підприємством ДАК «Хліб України» Стрийське КХП №2 та підприємством, яке створене на його базі, з 01.03.1991р. до сьогоднішнього часу в структурі цього підприємства не перебував та не перебуває пункт охорони здоровя як окремий структурний підрозділ підприємства.

Тому, в даному випадку відсутність самого здоровпункту як структурного підрозділу на підприємстві виключила необхідність проведення державної акредитації такого, отримання підприємством ліцензії для здійснення медичної практики. Наявність у штатних розкладах робітників Стрийського КХП №2 за період з 1998р. по 2006р. посади фельдшера 1 категорії саме по собі ще не свідчить про знаходження на балансі підприємства пункту охорони здоровя (здоровпункту, фельдшерського пункту).

Як наслідок, суд апеляційної інстанції поділяє висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки здоровпункту як структурного підрозділу на підприємстві в період роботи позивача з 1991 по 2011 роки створено не було, позивач працював на підприємсті на посаді фельдшера та у трудових відносинах з будь-якими медичними закладами не перебував.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку апеляційний суд вважає, що управління Пенсійного фонду України в м.Стрию та Стрийському районі Львівської області відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років згідно п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» діяло на підставі норм чинного законодавства України, у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України у галузі пенсійного забезпечення громадян.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2016 р. по справі № 2-а-1064/11, 2-а/456/7/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О.Большакова

ОСОБА_3

Ухвала складена в повному обсязі 24.05.2016 року.