Справа № 2а-10783/09/2670
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2010-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 січня 2010 року < Час проголошення > № 2а-10783/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Донця В.А., суддів Костенка Д.А., Шрамко Ю.Т., за участю секретаря судового засідання Венгер А.В., вирішив адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 -адвоката
доПрезидента України ОСОБА_2
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

ОСОБА_1 -адвокат (далі -Позивач) звернулася до Президента України ОСОБА_2 (далі -Відповідач) з позовом про визнання протиправною бездіяльності, "що полягає у відсутності дій, передбачених Конституцією України, та покладених на Відповідача гарантій правової держави", зобов'язання Відповідача "взяти на особистий контроль за створенням дієвого механізму дотримання законодавства судовою владою України" та стягнення моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що Відповідач, "отримавши довіру від народу, діючи публічно, не виконуючи покладених на нього функцій, несе особисту, конституційно закріплену відповідальність перед народом України", зокрема перед Позивачем, "за безлад у державі, відсутність гарантованих прав та свобод", яку Позивач оцінила матеріально. Як зазначила Позивач, вона як адвокат потерпає від неналежного рівня правосуддя, порушення присяги суддями, неконтрольованості суддів.

Представник Відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, оскільки вони є безпідставними, не ґрунтуються на нормах законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач надала суду низку рішень суддів, матеріали листування, які на її думку, свідчать про неналежний рівень підготовки суддів, винесення суддями незаконних, абсурдних рішень. Вказані обставини також були підтверджені свідком (ОСОБА_3 -адвокат), який так само навів приклади, які на його думку, доводять факт бездіяльності Президента України, оскільки судова система України не відповідає рівню європейських країн, направлена проти людини, діяльність судів, суддів, органів суддівського самоврядування здійснюється лише для задоволення власних потреб.

Позивач зауважила, що вона як адвокат позбавлена права належним чином представляти інтереси її довірителів, що призводить до порушення її прав як адвоката та прав, свобод, інтересів громадян.

У своїх поясненнях Позивач зазначила, що за такий стан судової системи в цілому повинен нести відповідальність Президент України як гарант додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, тому така бездіяльність Відповідача повинна бути визнана протиправною, а Позивачу виплачена моральна шкода.

Як пояснила Позивач, до Відповідача особисто з заявами, скаргами вона не зверталась.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Вказаний принцип поділу влади повною мірою стосується Відповідача як особливого елемента, не віднесено до жодної із гілок влади, в системі стримувань і противаг.

Статтею 102 Основного Закону України визначено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Згідно зі статтею 106 Конституції України повноваження Президента України як глави держави визначаються Конституцією України, що унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження. Таку правову позицію Конституційний Суд України неодноразово викладав у своїх рішеннях, зокрема від 10 квітня 2003 року №7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), від 7 квітня 2004 року №9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет), від 16 травня 2007 року №1-рп/2007 (справа про звільнення судді з адміністративної посади).

Глава держави відповідно до Основного Закону України наділений повноваженнями: призначати на посади та звільняти з посад третину складу Конституційного Суду України (пункт 21 статті 106); утворювати суди (пункт 22 статті 106); здійснювати перше призначення на посаду професійного судді строком на п'ять років (частина перша статті 128); звільняти суддю з посади (частина п'ята статті 126), призначати трьох членів до конституційного органу Вищої ради юстиції (частина друга статті 131). Конституція України питання судоустрою, судочинства, статусу суддів відносить виключно до законодавчого врегулювання (пункт 14 частини першої статті 92), що згідно з пунктом 3 статті 85 Конституції України належить до повноважень Верховної Ради України. Окремі повноваження, згідно з Основним Законом України, у сфері функціонування судової влади мають: кваліфікаційна комісія суддів -рекомендує на посаду судді громадян України (частина третя статті 127); Вища рада юстиції -вносить подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад, приймає рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності, здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розглядає скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів (частина перша статті 131).

Отже, у Конституції України передбачено механізм взаємних стримувань і противаг для ефективного функціонування судової влади. Водночас здійснення повноважень Президентом повинно ґрунтуватися на принципі законності, який щодо органів публічної влади сформульований в частині другій статті 19 Конституції України. Цей імперативний принцип є однією із засад конституційного ладу і не передбачає жодних винятків, в тому числі і для Глави держави. Тому гарантування Президентом державного суверенітету, територіальної цілісності, додержання Конституції, прав свобод людини і громадянина має здійснюватись в межах Основного Закону.

Відповідач відповідно до принципу поділу влади не може втручатись у діяльність суддів, судів, органів суддівського самоврядування, кваліфікаційних комісій, Вищої ради юстиції. Згідно зі статтею 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України, а вплив на суддів в будь-який спосіб забороняється.

Колегія суддів дійшла висновку, що Позивач не навела фактів бездіяльності Відповідача. Не погоджуючись з окремими рішеннями судів, Позивач вважає, що це доводить бездіяльність саме Відповідача як всенародно обраного гаранта Конституції України. Однак причиновий зв'язок між діями Відповідача і наведеними рішеннями судів, діями суддів, матеріалами листування відсутній.

Також суд вважає, що Позивач не довела її порушеного права як адвоката. Так, відповідно до статті 6 Закону України "Про адвокатуру" від 19 грудня 1992 року №2887-XII (з наступними змінами та доповненнями) при здійсненні професійної діяльності адвокат має право: представляти і захищати права та інтереси громадян і юридичних осіб за їх дорученням у всіх органах, підприємствах, установах і організаціях, до компетенції яких входить вирішення відповідних питань; збирати відомості про факти, які можуть бути використані як докази в цивільних, господарських, кримінальних справах і справах про адміністративні правопорушення, зокрема: запитувати і отримувати документи або їх копії від підприємств, установ, організацій, об'єднань, а від громадян -за їх згодою; ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для виконання доручення документами і матеріалами, за винятком тих, таємниця яких охороняється законом; отримувати письмові висновки фахівців з питань, що потребують спеціальних знань, опитувати громадян; застосовувати науково-технічні засоби відповідно до чинного законодавства; доповідати клопотання і скарги на прийомі у посадових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; бути присутнім при розгляді своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів і давати пояснення щодо суті клопотань і скарг; виконувати інші дії, передбачені законодавством. У матеріалах справи відсутні докази порушення Відповідачем прав Позивача як адвоката.

Водночас, судом встановлено, що Позивач не зверталася до Відповідача з проханням сприяти реалізації закріплених Конституцією та законодавством її прав та інтересів, не повідомляла про порушення законодавства чи недоліки в діяльності Президента України, як суб'єкта законодавчої ініціативи та гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина відповідно до статті 40 Конституції України, Закону України "Про звернення громадян" від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР.

Згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд вважає, що Позивачем не доведено бездіяльності Відповідача щодо створення належної системи правосуддя в країні.

Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (пункти 1-3). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої). Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки судом не встановлено бездіяльності Відповідача, то відповідно вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Також не підлягає задоволенню вимога зобов'язати Відповідача "взяти на особистий контроль за створенням дієвого механізму дотримання законодавства судовою владою України", оскільки вона є необґрунтованою з підстав та мотивів, викладених вище. Крім того, таке рішення суду буде втрачанням у дискреційні повноваження Відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 97, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий Суддя В.А. Донець

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко