Справа № 826/20974/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Межевича М.В.

за участю секретаря Лисенко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вівент", Публічного акціонерного товариства "Зміна" про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Печерському районі) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вівент" (далі - ТОВ "Вівент"), Публічного акціонерного товариства "Зміна" (далі - ПАТ "Зміна") про визнання недійсним договору від 12.12.2012 р. №12/12.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову ДПІ у Печерському районі подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 20.1.30 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Згідно матеріалів справи, між ТОВ "Вівент" в особі директора Веревченко Д.О. і ВАТ "Зміна" (в подальшому реорганізовано у ПАТ "Зміна") в особі голови правління Даценка М.М., укладено договір поставки від 12.12.2012 р. №12/12. За умовами цього договору постачальник (ТОВ "Вівент") зобов'язується поставити покупцю (ВАТ «Зміна») товар, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити його вартість на умовах даного договору (п. 1 договору); асортимент, зазначається у специфікації (п. 2.1); якість і кількість товару, що є предметом поставки, повинна відповідати сертифікату виготовлювача (п. 3.1); загальна сума даного договору складає 48 000 000,00 грн., в тому числі ПДВ (п. 6); розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника протягом 3 банківських днів з моменту отримання товару покупцем (п.7); пунктом поставки товару є місцезнаходження покупця (п. 9).

На виконання цього договору сторонами складено, зокрема, наступні податкові накладні: від 01.02.2013 р. №1; від 04.02.2013 р. №2; від 05.02.2013 р. №3; від 07.02.2013 р. №5; від 25.02.2013 р. №7; від 26.02.2103 р. №8; від 27.02.2013 р. №9; від 28.02.2013 р. №10; від 13.06.2013 р. №2; а також видаткові накладні: від 13.03.2014 р. №031301; від 21.05.2014 р. №052101; від 12.03.2013 р. №031201; від 28.02.2013 р. №022801; від 07.02.2013 р. №020701; від 29.01.2013 р. №012901.

Крім того, в матеріалах справи містяться прибуткові ордери ВАТ «Зміна» від 29.01.2013 р. №22-01; від 07.02.2013 р. №05-02; від 28.02.2013 р. №11-02; від 12.03.2013 р. №03-03; від 23.04.2013 р. №05-04; від 18.06.2013 р. №46-01; від 19.07.2013 р. №13-07; від 07.08.2013 р. №31-08; від 08.10.2013 р.; від 15.11.2013 р. №42; від 06.12.2013 р. №21-12, а також банківські виписки по рахункам ВАТ «Зміна» за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., що підтверджують рух коштів на користь постачальника.

Як вбачається з матеріалів справи, державний податковий орган звернувся до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним, у зв`язку з недотриманням сторонами договору вимог ч. 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Зокрема, позивач посилався на те, що Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 08.05.2014 р. до ЄДР за №0000112, щодо ухилення від сплати податків службовими особами ПАТ "Зміна", за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України. В ході досудового розслідування було проведено судово-почеркознавчу експертизу від 14.01.2015 р. №006, згідно висновку якої встановлено, що підпис у договорі від 12.12.2012 р. №12/12 виконаний від імені ТОВ "Вівент" не Веревченком Д.О., а іншою особою.

Крім того, позивач посилався на фіктивність договору внаслідок відсутності у ТОВ "Вівент" необхідних трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів, інших основних фондів, що свідчить про відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань. Також, встановлено відсутність ТОВ "Вівент" за місцезнаходженням.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При цьому, визнаючи угоду недійсною з підстав, передбачених ст. 207 Господарського кодексу України, суди мають встановити у діях контрагентів наявність ознак вчинення дій, що об'єктивно призводять до порушення інтересів держави та суспільства, порушення такими діями норм законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і суспільства, наявність суб'єктивного наміру сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону. Зважаючи на що, судами при визнанні угод недійсними обов'язково має бути встановлена вина сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди.

Частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України також передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Зміст наведеної норми свідчить, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Таким чином, оскільки публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, та як наслідок недоотримання бюджетом коштів, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, тому за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Проте, ДПІ у Печерському районі не надано вироку суду, який набрав законної сили щодо про притягнення посадових осіб відповідачів до кримінальної відповідальності.

Висновки судово-почеркознавчої експертизи від 14.01.2015 р. №006, які здійснені в ході досудового розслідування за №0000112 не приймаються до уваги, оскільки згідно постанови Головного управління ДФС у Львівській області від 30.12.2015 р. б/н, копія якої міститься в матеріалах справи, кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000112 від 08.05.2014 р. - закрито, у зв`язку з відсутністю в діях службових осіб ПАТ "Зміна" складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України.

Інших доказів, які б свідчили про наявність мети на отримання відповідачами необґрунтованої податкової вигоди і ухилення від сплати податків внаслідок укладення договору поставки від 12.12.2012 р. №12/12, позивачем до суду не надано.

Зокрема, в матеріалах справи міститься письмові пояснення Веревченка Д.О. від 12.02.2016 р. про те, що він працював на посаді директора ТОВ "Вівент" та власноруч підписав договір від 12.12.2012 р. №12/12, а згідно висновку експертного почеркознавчого дослідження від 27.11.2015 р. №1-27/11 підписи у видаткових накладних від 07.02.2013 р. №020701, від 15.11.2013 р. №111501, від 19.07.2013 р. №071901 дійсно виконані Веревченком Д.О.

Також, Веревченко Д.О. допитаний судом апеляційної інстанції в якості свідка надав пояснення, що дійсно підписував та виконував договір від 12.12.2012 р. №12/12, а також отримував відповідну оплату.

Посилання податкового органу на нікчемність даного договору через неспроможність контрагенту його виконання у зв'язку з відсутністю належних ресурсів, є лише припущенням. Відповідачем не доведено кількість працівників контрагента та конкретно визначених ресурсів в тому числі і складських приміщень, які повинні були бути у контрагента для виконання передбачених вказаним договором операцій, а тому такі посилання є необґрунтованими.

Щодо відсутності за місцезнаходженням ТОВ "Вівент", колегія суддів зазначає, що даний факт не доведений податковим органом, оскільки згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Крім того, така обставина може мати значення, зокрема для вирішення питання про анулювання реєстрації суб'єкта господарювання платником ПДВ чи для припинення юридичної особи, однак вона не стосується належного виконання господарських зобов'язань постачальником товарів (виконавцем робіт) за укладеним договором.

Отже, позивачем як суб`єктом владних повноважень не доведено наявності ознак недійсності вказаного договору, а саме відсутності вільного волевиявлення у громадянина Веревченка Д.О. на його укладення, а також не спрямованості договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу ДПІ у Печерському районі необхідно залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального права.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Земляна Г.В.

Межевич М.В.

Повний текст ухвали складено 25.05.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Межевич М.В.

Земляна Г.В.