Справа № 2а-7029/12/2670
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2012-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2012 року № 2а-7029/12/2670

В приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Хрещатик, 10,

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого Бояринцевої М.А., суддів: Добрянської Я.І., Патратій О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання незаконною бездіяльності, вчинення певних дій та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду його звернень, стягнення матеріальної шкоди та вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 6 грудня 2011 року № 2а-14979/11/2670 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто в звязку з неусуненням недоліків позовної заяви в строк, встановлений в ухвалі від 15 листопада 2011 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2011 року та від 15 листопада 2011 року залишено без змін, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 6 грудня 2011 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою направлено справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Згідно даних Діловодства спеціалізованих судів справу № 2а-14979/11/2670 перереєстровано та присвоєно новий номер справі № 2а-7029/12/2670.

Ухвалою суду від 24 травня 2012 року відкрито провадження у справі № 7029/12/2670 та призначено судовий розгляд справи.

Під час розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечила по суті заявлених позовних вимог.

В судове засідання 26 липня 2012 року представник відповідача не зявилася, проте через канцелярію суду подала письмові заперечення по суті заявлених позовних вимог, в яких просила суд розглядати справу без участі відповідача.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Пункт перший статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання 26 липня 2012 року, суд прийшов до висновку про розгляд справи у письмовому провадженні та на основі наявних матеріалів справи.

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Конституцію України та зазначає, що Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не розглянуто належним чином звернення ОСОБА_1 від 30 вересня 2011 року, що призвело до порушення статті 64 Конституції України.

Представник Уповноваженого Верховної Ради з прав людини заперечила по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»та зазначила, що ОСОБА_1 надана відповідь на його звернення завідуючим загальним відділом Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. При цьому, представник відповідача вказала на те, що з інформаційного запиту, адресованого Уповноваженому Верховної Ради з прав людини, не зрозуміло які конституційні права ОСОБА_1 порушено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 на особистому прийомі у Громадській приймальні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 30 вересня 2011 року залишив письмове звернення, в якому просив Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надати наступну публічну інформацію: звіт щодо запланованого та зробленого відносно відновлення прав і свобод ОСОБА_1 згідно статей, перерахованих у статті 64 Конституції України, запланованого з 8 червня 2003 року та про надання інформації про суму матеріальної компенсації по: 1) пенсії, 2) житлу, 3) приватизаційним чекам (любого виду), 4) матеріальної компенсації, як біженцю по 1951 загально-німецького Закону про компенсацію жертв NAZI під час Другої світової війни, 5) Українській біржі патентів, основним інвестором в сумі 54,5 млн. доларів США і ноу-хау, оціненої УкрНИНТИ в 1 125 млн. доларів США.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 завідувач загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 5 жовтня 2011 року за № 22.2/9-В1856 повідомив ОСОБА_1 про те, що згідно статті 2 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»Уповноважений з прав людини розглядає звернення громадян у разі порушення їх конституційних прав і свобод з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових і службових осіб, проте із змісту звернення ОСОБА_1 неможливо встановити суті порушеного питання, незрозуміло, які конституційні права порушені, коли і ким, в звязку з чим підстав для застосування Уповноваженим з прав людини відповідних заходів реагування не вбачається. У вказаному листі завідувач відділу додатково повідомив ОСОБА_1, щ з інформацією щодо діяльності Омбудсмена України він може ознайомитися в Інтернеті на офіційному сайті Уповноваженого з прав людини: www.ombudsman.kiev.ua.

Відповідно до статті 101 Конституції України парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Статтею 1 Закону України від 23.12.1997 № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 776/97-ВР) встановлено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 16 Закону № 776/97-ВР Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників.

Згідно статті 17 Закону № 776/97-ВР Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Згідно статті 10 Закону № 776/97-ВР для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.

Структура секретаріату, розподіл обов'язків та інші питання щодо організації його роботи регулюються Положенням про секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. На працівників секретаріату поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Відповідно до Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 19 липня 2005 року, основними завданнями Секретаріату Уповноваженого є: організаційне, правове, наукове, консультативне, інформаційно-аналітичне, експертне, контрольне, матеріально-технічне, фінансове та інше забезпечення діяльності Уповноваженого щодо:

- реалізації його повноважень по забезпеченню парламентського контролю за додержанням прав і свобод людини та захисту прав кожного на території України і в межах її юрисдикції;

- додержання та поваги до прав і свобод людини і громадянина органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами;

- запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина, сприяння їх поновленню;

- сприяння приведенню законодавства України стосовно прав і свобод людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;

- поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини;

- запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод;

- сприяння правовій інформованості населення;

- захисту конфіденційної інформації про особу.

На виконання цих завдань Секретаріат Уповноваженого, зокрема організовує особистий прийом громадян; запроваджує єдиний порядок проходження і опрацювання документів в своїх структурних підрозділах.

Як вбачається із звернення позивача від 30 вересня 2011 року, ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації»(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 2939-VI) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI встановлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що завідувачем загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надана відповідь ОСОБА_1 в межах своїх повноважень та з дотриманням строків, встановлених статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відносно доводів позивача про те, що Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини порушено статтю 64 Конституції України, що проявилося в бездіяльності відповідача в наданні позивачу допомоги на отримання пенсії, житла та інших соціальних гарантій, суд зазначає про наступне.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, сферою застосування Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина лише між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

З аналізу звернення ОСОБА_1 від 30 вересня 2011 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини вбачається, що позивач у своєму зверненні зазначив, що усі народні депутати Верховної Ради України, Уряд, Президент України підтримують пенсійні пропозиції Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Разом з тим, у своєму зверненні ОСОБА_1 не зазначає якими органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та які саме права, свободи та охоронювані законом інтереси позивача порушено.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про правомірність висновків завідувача загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відсутності в даному випадку підстав для застосування Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини відповідних заходів реагування.

За таких обставин, доводи позивача відносно порушення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини норм Конституції України судом визнаються необґрунтованими.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Позивач під час розгляду справи вказав на те, що порушення його прав полягає в тому, що він не отримує пенсію.

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 не замінив паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року на паспорт громадянина України та визначає себе особою без громадянства.

Право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій гарантує Закон України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»(із змінами та доповненнями, далі Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Згідно статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення»пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулює Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

Зазначеним Порядком також встановлюється перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

Таким чином, позивачу з метою отримання пенсії необхідно звернутися до органу Пенсійного фонду України з відповідною заявою та з усіма необхідними документами, які визначені в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, суд зазначає, що позивачу з метою отримання права на пенсію та права на інші соціальні гарантії, визначені Конституцією України, необхідно отримати паспорт громадянина України замість паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року.

Крім того, суд зазначає, що під час розгляду справи позивачем не надано доказів звернення до органів Пенсійного фонду України та отримання відмови у призначенні пенсії із зазначенням підстав для відмови.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушень Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини прав, свобод та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1

З огляду на встановлене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання незаконною бездіяльності, вчинення певних дій та стягнення матеріальної шкоди відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді Я.І. Добрянська

ОСОБА_3