Справа № 804/887/16
Суддя: Борисенко Павло Олександрович
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2016 р. Справа № 804/887/16
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Борисенко П.О., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та виплату вихідної допомоги,-
ОСОБА_1 звернулась Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, в якому просить: визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги; зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 234260,00 грн. у зв'язку з виходом у відставку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що маючи необхідний для відставки стаж роботи, позивач подала заяву про відставку, яка була розглянута Верховною Радою України 12.11.2015 р. та прийнято постанову про звільнення позивача у відставку. При звільнені позивачу не було здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги згідно ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, яка діяла на час отримання права позивача на подання заяви про відставку, оскільки на час прийняття Верховною Радою України постанови про відставку діючим на той час законом виплата такої допомоги не передбачалась. Натомість до спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство, яке діяло на час набуття особою права на отримання соціальних гарантій, передбачених законодавством України.
Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без її участі та про підтримання позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Надіслав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити, також зазначив про розгляд справи без участі його представника.
У відповідності до ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 128 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставині справи.
Судом встановлено, що позивачем, за наявності необхідного стажу роботи на посаді судді, було подано заяву про відставку. Стаж роботи склав 28 років 4 місяці 29 днів, що підтверджується розрахунком стажу судді станом на 20.11.2015 р.
Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у відставку, відповідно до п. 9 ст. 126 Конституції України.
Згідно до вищезазначеної постанови Верховної Ради України, наказом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року № 183/к позивача було відраховано зі штату суду з 20 листопада 2015 року, у зв'язку з виходом у відставку, про що здійснено запис в трудовій книжці.
Водночас, як йдеться у позовній заяві, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровської області не здійснено позивачу нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачалося ст. 136 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453 у редакції до 01 квітня 2015 року).
Позивач 28.12.2015 року звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з проханням здійснити нарахування та виплатити їй передбачену ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 01 квітня 2014 року) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Листом відповідача від 11.01.2016 року за № Б-с-11 було відмовлено позивачу у зазначеній виплаті у зв'язку із тим, що таке право в редакції закону, що діяв на час прийняття постанови про звільнення позивача, передбачено не було.
Суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому, звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 120 Закону № 2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.
Відповідно до ч. 5 ст. 120 Закону № 2453 (у редакції від 20.11.2015 року) за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.
Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 р. №10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.
Так, суд зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.
Між тим, Конституційним судом України у зазначеному рішенні зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.
Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до Вищої ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.
Протягом одного місяця з дня надходження заяви Вища рада юстиції вносить до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 109 Закону).
Отже, Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.
Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» (в редакції, чинній на день внесення подання Вищою радою юстиції) керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.
Між тим, позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги, у зв'язку з відставкою відповідно до Закону є протиправним ще й з огляду на те, що за приписами ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №1-2/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.
Поряд з тим Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 р. №1-2/2013 відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
У цьому ж Рішенні від 05.02.2015 № 6 при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення.
Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону №2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.
Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.
Отже, беручи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.
За загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності до ч.1 ст.120 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Стаж роботи склав 28 років 4 місяці 29 днів, що не є спірним. Отже, право на звільнення з посади за заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням позивач мала ще з 2007 року, в тому числі і на момент дії частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яку було скасовано з 01.04.2015 року.
Таким чином, оскільки право на відставку позивачем отримано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону було виключено ст. 136, наявні правові підстави для нарахування та виплати позивачу як судді у відставці вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на час досягнення необхідного стажу роботи для отримання права на відставку.
Відповідно до ч. 1 ст. 145 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Бюджетні призначення на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Частиною 2 даної статті також визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.
Разом з тим, згідно до ч. 5 ст. 148 цього Закону державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.
Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 р. №12 (у редакції рішення Ради суддів України від 04.06.2015 р. №50) матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів відноситься до компетенції Державної судової адміністрації України.
Так, ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом (абз. 2 п. 1 Положення).
В той же час згідно до п.п. 30 п. 4 цього Положення ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери управління ДСА України, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів в установленому законодавством порядку.
А відтак, з огляду на наведене, позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплаті позивачу вихідної допомоги підлягають задоволенню.
Також, на переконання суду, підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 234260,00 грн. у зв'язку з виходом у відставку.
Стосовно питання про звернення рішення суду в даній адміністративній справі до негайного виконання на підставі п. 2 ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України, суд зауважує наступне.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті, суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову.
Приписи щодо винагороди, матеріального і соціального забезпечення суддів, в тому числі щомісячного грошового утримання, містять положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з наступними змінами та доповненнями.
Між тим, як зазначено Конституційним судом України у рішенні від 14.12.2011 р. №18-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.
Попри це, щомісячне довічне грошове утримання за визначенням Конституційного суду України є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року №4-рп/2007).
В той же час згідно рішення Конституційного суду України від 19.11.2013 р. №10-рп/2013 вихідна допомога судді за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку та виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.
Тобто, з аналізу наведеного вбачається, що вихідна допомога судді не відноситься до поняття заробітної плати, та, вочевидь, не підпадає також і під поняття іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.
А відтак, як вбачається, при вирішенні даної адміністративної справи підстави для застосування судом вимог п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України та як наслідок звернення в частині задоволених позовних вимог цієї постанови до негайного виконання відсутні. При цьому, інших обставин, які б свідчили про необхідність звернення судового рішення до негайного виконання позивачем не наведено, а судом - не встановлено.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 КАС України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 КАС України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 69-71, 122, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги.
Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 234260 грн. (двісті тридцять чотири тисячі двісті шістдесят гривень), у зв'язку з виходом у відставку.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 02.03.2016р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді П.О.Борисенко П.О.Борисенко І.В.Калита