Справа № 802/541/16-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 травня 2016 р. Справа № 802/541/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бошкової Ю.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Мельника В.С.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

про: зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету адміністративного позову від 06.05.2016 просить суд зобовязати відповідача винести постанову про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, копія якої підлягає обовязковому направленню до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи з контролю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 05.09.2014 по справі №2134/1865/14-4 за поданням державного виконавця тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 як директора юридичної особи-боржника - ТОВ «Подільські цукроварні» у виконавчому провадженні з виконання рішення Господарського суду Вінницької області про стягнення з ТОВ «Подільські цукроварні» на користь ТОВ «ЦАНТ+» боргу у розмірі 1268495,80 грн.

Представник позивача повідомляє, що на даний час ОСОБА_3 не є директором юридичної особи-боржника, оскільки 07.10.2014 рішенням зборів засновників ТОВ «Подільські цукроварні» його було звільнено з вказаної посади. Відтак, на переконання представника позивача, підстави для дії обмежень щодо тимчасового виїзду ОСОБА_3 відсутні.

Як зазначено в позовній заяві, на звернення представника позивача ОСОБА_4 29.03.2016 до державного виконавця із проханням винести постанову про скасування існуючої тимчасової заборони щодо ОСОБА_3 11.04.2016 отримано відмову, яка мотивована тим, що виконавче провадження про стягнення з ТОВ «Подільські цукроварні» на користь ТОВ «ЦАНТ+» боргу не завершено, зобовязання боржником не виконані, а державний виконавець обмежений щодо підстав для зняття з ОСОБА_3 встановленого обмеження, захистити порушене право позивача на свободу пересування та право вільно залишити територію України.

При цьому, підстави для звернення саме до адміністративного суду з адміністративним позовом представник ОСОБА_3 обґрунтував тим, що позивач не є ні стороною виконавчого провадження, ні посадовою особою юридичної особи-боржника, а тому позов поданий особою, права якої порушуються.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні погодився, що права позивача як фізичної особи порушені, але зазначив про відсутність підстав щодо скасування заходу забезпечення у вигляді винесення постанови про зняття заборони на тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, оскільки виконавчі провадження про стягнення з ТОВ «Подільські цукроварні» на користь ТОВ «ЦАНТ+» боргу у розмірі 1268495,80 грн. не завершені. Звернув увагу, що факт звільнення особи з посади директора юридичної особи-боржника відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, не є підставою для зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини справи.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 05.09.2014 у справі №2134/1865/14-4 (а. с. 11) за поданням державного виконавця ВДВС Крижопільского РУЮ від 01.09.2014 № 32 (а. с. 10) тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 до виконання ним своїх зобовязань за рішенням суду.

З указаним поданням державний виконавець звернувся в межах виконавчого провадження, відкритого за судовим наказом №902/594/14 від 13.06.2014 з виконання рішення господарського суду Вінницької області про стягнення з ТОВ «Подільські цукроварні» на користь ТОВ «ЦАНТ+» боргу у розмірі 1268495,80 грн., що перебував на виконанні у ВДВС Крижопільского РУЮ.

На виконання зазначеної ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області 22.09.2014 до бази даних Державної прикордонної служби України введено інформацію про ОСОБА_3 як особу, яку тимчасово обмежено у праві виїзду з України, що підтверджується листом за підписом заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вих. № 0.254-15259/0/18-14 від 26.09.2014 (а. с. 12).

29.03.2016 представник позивача ОСОБА_4 звернувся до державного виконавця примусового виконання рішень управління Держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2, у якого на виконанні перебувало виконавче провадження № 45090378 із виконання наказу господарського суду Вінницької області №902/594/14 від 13.06.2014, з заявою, в якій просив, зокрема, винести постанову про скасування тимчасової заборони у праві виїзду за межі України щодо громадянина ОСОБА_3 (а. с. 6). В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_3 07.10.2014 рішенням зборів засновників ТОВ «Подільські цукроварні» звільнений з посади директора вказаного товариства, а відтак відсутні підстави для дії обмежень щодо тимчасового виїзду останнього.

Листом № 2794/02.2-27/5 від 11.04.2016 Головне територіального управління юстиції у Вінницькій області повідомило представника позивача про відсутність у державного виконавця підстав для припинення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, оскільки виконавчі провадження про стягнення з ТОВ «Подільські цукроварні» на користь ТОВ «ЦАНТ+» боргу не завершені, боржником не вживається жодних заходів для виконання рішень суддів (а. с. 7).

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які були досліджені в процесі розгляду адміністративної справи, суд керувався такими положеннями матеріального законодавства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 606-ХІV).

Частинами першою та другою статті 2 Закону № 606-XIV встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Частиною 1 статті 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Таким чином, в Законі України «Про виконавче провадження» прямо закріплене право державного виконавця у разі ухилення боржника від виконання рішення суду звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження на право виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання рішення.

Реалізація наданого 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю права здійснюється шляхом звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК, яка міститься у Глави VI ЦПК "Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)", з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченим ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання яких здійснюється ДВС.

Відповідно до розділу ІІІ Порядку взаємодії органів державної виконавчої служби та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України 07.02.2014 № 288/5/102 засвідчена судом копія судового рішення про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України направляється державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після її надходження до нього для виконання на поштову адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (далі - ГЦОСІ). ГЦОСІ після надходження зазначеного судового рішення приймає його до виконання та вносить інформацію до бази даних, про що повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби протягом трьох днів.

У разі виконання боржником відповідних зобов'язань, а також у зв'язку із закінченням виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV (повна сплата боргу за виконавчим документом) державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктом 12.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512 встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно особи знімається у разі винесення державним виконавцем постанови про:

повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав (ла), на підставі частини першої статті 48 Закону;

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1 - 6, 8 - 9, 11 - 14 частини першої статті 49 Закону;

скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів.

17.09.2012 Мін'юстом України надано роз'яснення щодо виконання ухвал про тимчасове обмеження в праві виїзду, згідно з яким лише у випадку виконання боржником своїх зобов'язань ця особа знімається з контролю Державною прикордонною службою України на підставі відповідної постанови. Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в 3-денний строк надсилається до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

На підставі викладеного можна зробити висновок, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення такого обмеження - на державного виконавця.

При цьому, законодавством визначений чіткий перелік підстав для зняття державним виконавцем такого обмеження.

З урахуванням наведених норм права суд приймає до уваги доводи відповідача відносно того, що державний виконавець не наділений повноваженнями щодо винесення постанови про зняття особи (боржника) з контролю у разі невиконання боржником відповідних зобов'язань та не закінченням виконавчого провадження.

Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи, 07.10.2014 загальними зборами учасників ТОВ «Подільські цукроварні» прийнято рішення (протокол № 04) про звільнення з посади директора товариства ОСОБА_3 (а. с. 15)

Наказом № 25 від 07.10.2014 ОСОБА_3 звільнено з посади директора ТОВ «Подільські цукроварні», про що 07.10.2014 внесений запис до трудової книжки № 16 про його (позивача) звільнення з посади за угодою сторін (а. с. 16).

Надаючи оцінку тій обставини, що у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб ОСОБА_3 зазначений як директор, суд виходив з того, що звільненню позивача з посади директора передувало рішення єдиного учасника ТОВ «Подільські цукроварні» ОСОБА_5, яке оформлено протоколом №03 від 07.10.2014. Зазначеним протоколом вирішені три питання: ліквідації ТОВ «Подільські цукроварні»; затвердження порядку ліквідації та створення ліквідаційної комісії.

Тобто, учасник своїм рішенням з власної ініціативи розпочав процедуру ліквідації ТОВ «Подільські цукроварні».

Так, відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юридична особа припиняється в результаті передають всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державних органів, прийнятим у випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 34 вказаного Закону для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення щодо припинення юридичної особи заявник повинен подати (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстраторові оригінал або нотаріально засвідчену копію рішення засновників (учасників) або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи.

Поряд із цим, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи забороняється:

проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, щодо якої прийнято рішення щодо припинення;

внесення змін до Єдиного державного реєстру щодо відомостей про відокремлені підрозділи, крім відомостей про їх закриття;

проведення державної реєстрації юридичної особи, засновником (учасником) якої є юридична особа, щодо якої прийнято рішення щодо припинення;

проведення державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про місцезнаходження юридичної особи.

Тобто, після початку процедури ліквідації керівництво підприємством здійснює ліквідаційна комісія, і внесення про таку процедуру записів в ЄДР не передбачає внесення змін до відомостей про директора юридичної особи. Більше того, внесення таких змін прямо заборонено Законом України.

Таким чином, саме запис у трудовій книжці позивача про звільнення за угодою сторін підтверджує відсутність підстав для продовження заборони виїзду за кордон.

З урахуванням наведеного суд приймає до уваги доводи сторони позивача відносно того, що ОСОБА_3 після звільнення з посади директора ТОВ «Подільські цукроварні» не є особою, яка впливає на виконання покладених на юридичну особу зобов'язань, а тому застосування до ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не є заходом впливу, необхідним для забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у Цивільному кодексі України до особистих немайнових прав фізичної особи (книга друга Цивільного кодексу України), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 книги другої Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Крім того, вказана вище норма Конституції України кореспондується з міжнародно-правовими актами.

Так, згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних, який гарантує деякі права і свободи, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Крім того, статтею 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Суть Конвенційних норм розкривається через їх застосування Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ). На підставі ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, згідно з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції встановлює, що обмеження цієї норми можуть бути лише передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Тобто, застосовані до особи обмеження, передбачені законом, повинні переслідувати одну із законних цілей, зазначених в ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

В той же час необхідно встановити необхідність застосування цих обмежень.

Оцінка «необхідності в демократичному суспільстві» вимагає визначити, чи було таке втручання «пропорційним законній переслідуваній цілі».

Так, у справі ЄСПЛ «Батіста проти Італії» (заява № 43978/09) від 02.12.2014, яке стосувалося відмови з боку національних судів видати заявнику паспорт і анулювання його посвідчення особи для закордонних подорожей у зв'язку з неналежним виконанням аліментних зобов'язань ЄСПЛ констатував, (п. 41) «що стосується пропорційності обмеження, застосованого через несплачені борги, Суд нагадує, що даний захід може бути виправданим лише тією мірою, якою переслідує мету гарантувати сплату згаданих боргів (Napijalo, цитовано, §§ 78 - 82). Водночас, захід, що обмежує свободу пересування особи, який спочатку був виправданим, може стати непропорційним і порушуватиме права такої особи, якщо автоматично продовжуватиметься протягом тривалого часу (Luordo, цитовано, § 96, і Foldes et Foldesnee Hajlik, цитовано, § 35)". (п.1) у кожному випадку, державні органи зобов'язані стежити, щоб будь-яке втручання у право особи залишити свою країну, як від початку, так і протягом усього застосування, було виправданим і пропорційним відносно обставин. Вони не можуть продовжувати на тривалий строк заходи, що обмежують свободу пересування особи, без здійснення періодичної перевірки їх виправданості (Riener, цитовано, § 124, і Foldes і Foldesne Hajlik, цитовано, § 35)».

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосоване до позивача саме як до директора юридичної особи-боржника, на момент його застосування такий захід був пропорційним законній переслідуваній цілі. Однак, у звязку з втратою позивачем статусу директора юридичної особи-боржника такий захід не може бути виправданим і пропорційним відносно наявних обставин.

На переконання суду, обмеження у праві виїзду за межі України позивача без наявності необхідних підстав для такого обмеження порушує його конституційні права і свободи, які гарантуються також низкою міжнародних угод, що поширюють свою дію й на Україну - Міжнародний пакт про громадянські та політичні права і Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Частиною першої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною сьомою КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Звільнення особи з посади директора юридичної особи-боржника відповідно до чинного законодавства не є підставою для зняття державним виконавцем тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого у звязку з ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Як уже зазначалося, такими підставами є лише повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав (ла), на підставі частини першої статті 48 Закону № 606-XIV; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-6, 8-9,11-14 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів.

Відтак, враховуючи принцип законності, яким відповідно до статті 19 Конституції України керуються органи державної влади та місцевого самоврядування, державний виконавець не міг здійснювати свої повноваження не у спосіб, передбачений законом.

Водночас, суд звертає увагу, що саме ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої субєктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає передовсім закону як підстави для вчинення субєктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного субєкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення субєкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Таким чином, дотримання принципу законності є гарантією недопущення свавілля з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Поряд із цим, прийняття юридично значущих рішень виключно на підставі закону, так само як і неухильне дотримання юридичної процедури їх прийняття має сутнісне значення передовсім для забезпечення прав особи, стосовно якої субєкт владних повноважень таке рішення приймає.

Дотримання принципу законності має бути передумовою дотримання принципу верховенства права, який відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні та полягає в забезпеченні свободи та прав людини, причому, насамперед, у її відносинах з державною владою та державними органами.

Суд зауважує, що особа не може нести відповідальності за недосконалість законодавчих процедур. Не може бути підставою фактичного позбавлення позивача гарантованого Конституцією України та міжнародними актами права на свободу пересування через відсутність законних процедур зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у ситуації, що склалася.

З огляду на встановлене, враховуючи відсутність нормативно-правового акта, який визначає порядок зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з інших підстав, ніж виконання боржником своїх зобов'язань, враховуючи, що ОСОБА_3 з 07.10.2014 не є директором ТОВ «Подільські цукроварні» та, відповідно, не є особою, яка впливає на виконання покладених на юридичну особу зобов'язань та з метою належного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про зобов'язання відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області винести постанову про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, копія якої підлягає обовязковому направленню до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи з контролю. Додатково суд зауважує, що зняття з позивача встановленої заборони не впливає на хід виконавчого провадження, що не заперечується державним виконавцем.

Захищаючи права позивача саме у такий спосіб, суд виходив з того, що завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_6 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Як уже зазначалося, жодним нормативно правовим актом не передбачено повноважень державного виконавця для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відносно позивача, яке на даний час порушує його конституційні права.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За цих обставин, а також враховуючи те, що позивач позбавлений можливості відновити своє право в інший спосіб, для досягнення мети правосуддя - забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у такий спосіб.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд керується нормами п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобовязання відповідача вчинити певні дії

Насамкінець суд зазначає, що приймаючи рішення у справі та виготовляючи його повний текст, суд брав до уваги висновки Європейського Суду щодо справедливого судового рішення, постановлення якого є передумовою дотримання права особи на справедливий суд, гарантованого кожному статтею 6 Конвенції.

В силу положень ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі зазначеної норми на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею при зверненні до суду з адміністративним позовом судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області винести постанову про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, вул. Карла Маркса, 73/65, м. Гайсин, Вінницька область, 23700) судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят один), 20 (двадцять) грн. за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна