Справа № 461/8578/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року м. Київ К/800/58690/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» до Львівської міської ради, за участю третіх осіб: Виконавчого комітету Львівської міської ради, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, про визнання незаконним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Львівське міське комунальне підприємство (далі - ЛМКП) «Львівтеплоенерго» та Львівське комунальне підприємство (далі - ЛКП) «Залізничнетеплоенерго» звернулись до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом до Львівської міської ради, треті особи: Виконавчий комітет Львівської міської ради (далі - ВК ЛМР), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (далі - Нацкомісія), про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 27 червня 2013 року № 2437 «Про скасування рішень виконавчого комітету від 20 жовтня 2006 року № 1189, від 8 червня 2007 року № 365, від 2 вересня 2008 року № 930».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, ЛМР звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована серед іншого тим, що ухвала Львівської міської ради від 27 червня 2013 року № 2437 не є регуляторним актом у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

ЛКП «Залізничнетеплоенерго» надіслало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні в установленому статтею 2201 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України порядку.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою 11-тої сесії 6-го скликання від 27 червня 2013 року № 2437 «Про скасування рішень виконавчого комітету від 20 жовтня 2006 року № 1189, від 8 червня 2007 року № 365, від 2 вересня 2008 року № 930» міська рада ухвалила: скасувати рішення виконавчого комітету від 20 жовтня 2006 року № 1189 «Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення і з підігріву води" (зі змінами), від 8 червня 2007 року № 365 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» (зі змінами), від 2 вересня 2008 року № 930 «Про затвердження тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання, враховуючи економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання» (зі змінами). Виконавчому комітету: при встановленні тарифу на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води запровадити з 1 жовтня 2013 року одноставковий тариф (без абонентської плати) на підставі тарифів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. Визначити виконавцем таких послуг виробника. Вважати таким, що відновило чинність рішення виконавчого комітету від 15 лютого 2005 року № 138 «Про впорядкування тарифів на теплову енергію та послуги з теплопостачання». Згідно з пунктом 4 оскаржуваної ухвали № 2437 рішення ВК ЛМР від 15 лютого 2005 року № 138 відновлює свою чинність з 1 жовтня 2013 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10 вересня 2013 року прийняття Львівською міською радою ухвали від 27 червня 2013 року № 2437 є перевищенням міською радою своїх повноважень, порушенням вимог діючого у сфері комунальних послуг законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що оспорюване рішення від 27 червня 2013 року № 2437 про затвердження тарифів є регуляторним актом, а відновлюючи дію скасованих тарифів, ЛМР не дотрималась процедури, передбаченої Законом України «Про засади державної регуляторної політики», а саме щодо розроблення аналізу регуляторного впливу, оприлюднення цього аналізу та проекту рішення.

Відповідно до абзацу 13 частини другої статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час прийняття відповідачем оспорюваної ухвали) дія цього Закону не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов'язаної з прийняттям актів, якими встановлюються ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги.

Водночас, зазначаючи про наявність підстав для задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ЛМР вийшла за межі повноважень, оскільки порушила норми чинного законодавства в частині порядку формування та затвердження тарифів на теплову енергію і послуги з теплопостачання, зокрема Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, яким затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води (далі - Порядок № 869), Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1073/2011 (далі - Положення).

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій та виходить з наступного.

Згідно зі змістом абзацу 7 статті 13 Закону України «Про теплопостачання» до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності, крім тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках комбінованого виробництва теплової і електричної енергії.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Частиною третьою статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

При встановленні цін/тарифів на послуги, які виробляються суб'єктами природних монополій, діяльність яких регулюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються виключно на тариф (складову тарифу), який (яка) не підлягає встановленню цими національними комісіями.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» передбачено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються у такому значенні: 1) суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання будь-якої форми власності, який провадить діяльність на ринку, що перебуває у стані природної монополії, у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, захоронення побутових відходів і транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; 2) суб'єкт господарювання на суміжному ринку - суб'єкт господарювання, який провадить діяльність у сфері виробництва теплової енергії (крім випадків, коли теплова енергія використовується виключно для внутрішніх потреб), централізованого постачання теплової енергії, перероблення побутових відходів; 3) тарифи на комунальні послуги - тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів.

Також частиною першою статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» установлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг здійснює: розроблення порядків (методик) формування тарифів на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; встановлення тарифів на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Пунктами 1 і 2 Порядку № 869 передбачено, що цей Порядок визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води. Цей Порядок застосовується під час установлення Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг та органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій, а також для суб'єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб'єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Таким чином, органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи теплову енергію та послуги з теплопостачання на основі тарифів, встановлених Нацкомісією.

Зважаючи на те, що на момент прийняття відповідачем рішення від 27 червня 2013 року № 2437, яким з 1 жовтня 2013 року фактично встановлюються тарифи, передбачені рішенням ВК ЛМР від 15 лютого 2005 року № 138 «Про впорядкування тарифів на теплову енергію та послуги з теплопостачання», законодавством була встановлена певна процедура для встановлення та погодження тарифікації на вказані види комунальних послуг, яку відповідачем не було дотримано, колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки оспорювана у справі ухвала прийнята відповідачем не в межах повноважень та не у спосіб, що були передбачені чинним законодавством України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права, установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Згідно з частиною третьою статті 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Львівської міської ради відхилити, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Черпіцька Л.Т.