Справа № 2а-2758/09/1970
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Київ К/800/9589/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Бучацької міжрайонної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби

на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року

у справі № 2-а-2758/09/1970 (№ 5926/10/9104)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінно-спортивний комплекс Торнадо» (яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика «Переволока»)

до Бучацької міжрайонної державної податкової інспекції Тернопільської області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика «Переволока», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кінно-спортивний комплекс Торнадо» (далі - позивач), звернулось до суду з позовом до Бучацької міжрайонної державної податкової інспекції Тернопільської області (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 28 вересня 2009 року № 165//0 та № 166//0.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року позов був задоволений. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Бучацької МДПІ Тернопільської області № 165//0 та №166//0 від 28 вересня 2009 року.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Бучацька МДПІ Тернопільської області ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Кінно-спортивний комплекс Торнадо», посилаючись на те, що постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Бучацька МДПІ Тернопільської області провела виїзну планову документальну перевірку ТОВ «Птахофабрика «Переволока» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 435/23-31877916 від 18 вересня 2009 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені, зокрема: вимоги підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1, підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5, підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 20049,00 грн., у тому числі: за 4 квартал 2008 року - 19011,00 грн., за 1 квартал 2009 року - 1038,0 грн.; вимоги пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого: зменшено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на суму 14255,00 грн. (за березень 2009 року); занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на суму 38798,00 грн., в тому числі: в грудні 2008 року - 17752,00 грн., в січні 2009 року - 20627,00 грн., в лютому 2009 року - 13,00 грн., в березні 2009 року - 406,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що у періоді, який перевірявся, позивачем були занижені валові доходи на загальну суму 158562,00 грн. та податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 31712,00 грн., оскільки позивач реалізовував товар (пшеницю, ячмінь, кукурудзу) кінцевим споживачам та ТОВ «Західагропродукт» по цінах значно нижчих за ціни, які склалися на ринку ідентичних товарів у Бучацькому районі; позивачем були завищені валові витрати на загальну суму 106705,00 грн. та податковий кредит на загальну суму 21341,00 грн., оскільки позивач здійснював закупку кукурудзи у ТОВ «Західагропродукт» по цінах значно вищих за ціни, які склалися на ринку ідентичних товарів у Бучацькому районі. Вказані висновки ґрунтуються на інформації, наданій Управлінням статистики у Бучацькому районі згідно листа від 06 серпня 2009 року № 248, яким повідомлено про реальність ціни на пшеницю, кукурудзу та ячмінь в гривнях за 1 центнер без податку на додану вартість, які склалися за даними державними статистичними спостереженнями за ф.№ 21-заг «Звіт про реалізацію сільськогосподарської продукції» на кожне перше число місяця. Також, у акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу валових витрат суму 201545,59 грн. процентів та комісійних виплат за послуги банку (згідно кредитного договору від 14 листопада 2007 року № 4-335-КЛ на суму 1000000,00 грн.), оскільки такі витрати не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

28 вересня 2009 року Бучацька МДПІ Тернопільської області на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № 165//0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ТОВ «Птахофабрика «Переволока» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на прибуток у розмірі 25960,00грн., у тому числі: 20049,00 грн. - за основним платежем, 5911,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

28 вересня 2009 року Бучацька МДПІ Тернопільської області на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № 166//0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ТОВ «Птахофабрика «Переволока» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 58197,00грн., у тому числі: 38798,00 грн. - за основним платежем, 19399,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що податковим органом не було доведено належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування відповідності нормам чинного законодавства прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, з урахуванням того, що розмір звичайних цін на продукцію, яка придбавалась та реалізовувалась позивачем, податковим органом у встановленому пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» порядку не визначався. Також, суд виходив з того, що витрати позивача по сплаті відсотків за кредит та комісійних виплат за послуги банку, оскільки такі витрати безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю товариства, з огляду на види діяльності, які здійснює позивач, а також на цільове використання кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Згідно з підпунктом 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками (підпункт 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг). Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера обігу товарів (робіт, послуг), яка визначається виходячи з можливості покупця (продавця) реально і без значних додаткових витрат придбати (продати) товар (роботу, послугу) на найближчій стосовно будь-якої із сторін договору території. Ідентичні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), що мають однакові характерні для них основні ознаки. Під час визначення ідентичності товарів беруться до уваги, зокрема, їх фізичні характеристики, які не впливають на їх якісні характеристики і не мають суттєвого значення для визначення ознак товару, якість і репутація на ринку, країна походження та виробник. Незначні відмінності в їх зовнішньому вигляді можуть не враховуватися. Однорідні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), які не є ідентичними, мають подібні характеристики і складаються зі схожих компонентів, що дозволяє їм виконувати однакові функції та (або) бути взаємозамінними. Під час визначення однорідності товарів (робіт, послуг) беруться до уваги, зокрема, їх якість, наявність товарного знака, репутація на ринку, країна походження та виробник.

Абзацом 1 підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Підпунктом 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Згідно з підпунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг). У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Пунктом 1.18 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Разом з цим, як встановлено судами попередніх інстанцій, податковий орган при визначенні рівня звичайних цін при донарахуванні ТОВ «Птахофабрика «Переволока» доходів та витрат виходив з даних листа Управління статистики у Бучацькому районі Тернопільської області від 06 серпня 2009 року № 248 щодо середніх відпускних цін, що склались на ринку кукурудзи, ячменю та пшениці за період з 01 лютого 2008 року по 31 березня 2009 року, без використання інформації про укладені на момент продажу такого товару договорів з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставленнях умовах, що не відповідає вимогам підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Крім іншого, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Бучацька МДПІ Тернопільської області зверталась до позивача із запитом щодо обґрунтування рівня договірних цін, податковим органом в процесі розгляду справи надано не було. Не додано таких доказів і до касаційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що податковий орган не довів у встановленому пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» порядку, що рівень цін, за якими позивач придбавав та реалізовував свою продукцію, не відповідав рівню звичайних цін, які склалися на ринку відповідних товарів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Птахофабрика «Переволока» було отримано від Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (ЗАТ) в особі Філії «Відділення Промінвестбанку» в м. Тернопіль кредит в сумі 1000000,00 грн. по кредитному договору від 14 листопада 2007 року № 03-1/132. Відповідно до положень пунктів 1.5, 2.3 цього договору, цільове використання кредиту - це підтверджене відповідними документами використання кредиту на цілі, передбачені цим договором; кредит надається із наступним цільовим призначенням: придбання молодняка птиці, закупівлю кормів для птиці, ветеринарних препаратів, зерна з метою подальшої реалізації, інші виробничі потреби (арк. справи 105-112).

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, видами діяльності ТОВ «Птахофабрика «Переволока» за КВЕД є: розведення птиці; рибництво, надання послуг у рибництві; інші види оптової торгівлі; змішане сільське господарство; роздрібна торгівля рибою та морепродуктами; неспеціалізована оптова торгівлі харчовими продуктами та тютюновими виробами (арк. справи 52).

За визначенням, наведеним у пункті 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Відповідно до положень пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Тобто, єдиною умовою для віднесення витрат платника за нарахованими та/або сплаченими відсотками по кредиту є їх зв'язок з веденням господарської діяльності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що отримані позивачем на підставі кредитного договору кошти були використані ним на придбання молодняка птиці, зерна кукурудзи, яке в подальшому було реалізоване, тобто в зв'язку з веденням товариством господарської діяльності та відповідно до цільового призначення наданого кредиту визначеного договором, з урахуванням того, що податковий орган не заперечував, що у позивача наявні належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи щодо вказаних господарських операцій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Бучацької МДПІ Тернопільської області Державної податкової служби підлягає залишенню без задоволення, а постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Бучацької міжрайонної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна