Справа № 443/671/16-а
Суддя: Галій О. Й.
Дата ухвалення: 2016-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 443/671/16-а Провадження № 2-а/443/24/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року. Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Галій О.Й., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до УПФУ в Жидачівському районі Львівської області про визнання неправомірними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії як інваліду третьої групи, з 01.04.2015 року та зобов"язання відповідача з 09.10.2015 року поновити виплату пенсії.

Позивач заявлені вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з травня 2013 року перебуває на обліку в УПФУ в Жидачівському районі Львівської області, отримує пенсію по інвалідності на підставі ч. 1 ст. 30 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 працює на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Жидачівського відділення Миколаївської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області.

З 01.04.2015 року відповідач припинив виплату позивачу пенсію по інвалідності, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ.

01.03.2016 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати їй пенсії з 01.06.2015 р., на яку отримала відповідь, що пенсія по інвалідності не виплачується з посиланням на ст. 47 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування». Такі дії відповідача позивач вважає неправомірними і такими, що порушують її конституційні права.

Оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася 09.03.2016 року, тому вважає, що порушення її прав підлягає захисту з 09.10.2015 р., тобто за шість місяців до моменту отримання зазначеної відповіді відповідача.

Представник відповідача подав до суду письмове заперечення на позов, заявлені вимоги не визнає, посилаючись на те, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів 1 та 2 групи, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про державну службу", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Оскільки, позивач станом на 01.04.2015 року працювала і продовжує працювати на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Жидачівського відділення Миколаївської об`єднаної державної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби у Львівській області, тому підстави для поновлення виплати їй пенсії, як інваліду 3-ї групи відсутні, а відтак просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

За результатами розгляду справи, в порядку скороченого провадження, оцінивши обставини справи, суд вважає достатніми для задоволення позовних вимог.

Позивач працює на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору податків і зборів з фізичних осіб Жидачівського відділення Миколаївської об`єднаної державної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби у Львівській області. З 31 травня 2013 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду України в Жидачівському районі Львівської області і отримує пенсію як інвалід 3-ї групи загального захворювання.

Відповідач вважає, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу", тому в період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року пенсія, призначена згідно з цим законом, виплачуватись не повинна.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії

в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу", у зв'язку з чим відповідачем правомірно було припинено виплату пенсії позивачу.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі Закон № 213) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», «Податкового та Митного кодексів України», «Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу" щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу", пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (Закону № 1058-ІУ).

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу", у зв'язку з чим передбачені абз. 1, 2 ч. 4 ст. 37 підстави для невиплати пенсії, призначеної відповідно до Закону № 1058, відпали, і з 01.06.2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

З огляду на зазначене, суд вважає, що з 1 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону № 1058-ІУ, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

При цьому, право на пенсію у позивача виникло ще при призначенні пенсії, а отже з 1 червня 2015 року перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні.

Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Відповідачем за змістом вимог ст. 71 КАС України не надано суду доказів, що ОСОБА_1 не має права на поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності.

Статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Суд визнає, що позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії по інвалідності та на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 -VIII від 24 грудня 2015 року та Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 року тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законом України "Про державну службу" суперечать:

- статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

- статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

- основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.ст. 22, 46, 58 Конституції України, ст. 14, ст.1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства та не встановлено підстав для відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу.

З огляду на наведене, суд вважає, що виплата пенсії, призначена позивачу, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю перешкод для її невиплати.

При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначила позивач, що про порушення своїх прав дізналася 09.03.2016 року. Відтак, позовні вимоги позивача слід задовольнити в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, тобто починаючи з 09.09.2015 року

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 69-71, 94, 99, 158-163, 183-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити частково. Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, інваліду третьої групи.

Зобов"язати управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області відновити з 09 вересня 2015 року виплату пенсії ОСОБА_1, інваліду третьої групи.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Жидачівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня отримання її копії.

Суддя