Справа № 813/138/16
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року № 813/138/16

о 18 год. 48 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним

позовом ОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України, представник - Бойко Н.І. Прокуратури Львівської області, представник - Бойко Н.І.
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним адміністративними позовами в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 16.12.2015 року за № 1239к про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України);

- поновити позивача на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області;

- стягнути з прокуратури Львівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було призначено на посаду прокурора Пустомитівського району Львівської області. 24.09.2015 року листом за підписом прокурора Львівської області Федика Р.Р. позивача попереджено про звільнення з 14.12.2015 з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»). 16.12.2015 року спірним наказом позивача звільнено з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Вказане звільнення позивач вважає протиправним, оскільки попередження про наступне звільнення здійснено прокурором Львівської області, який не є посадовою особою (уповноваженим органом), наділеною правом звільнення з посади прокурора району. Позивачу всупереч ст.49-2 КЗпП України не запропоновано всі наявні вакантні посади, які він міг обійняти тощо.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду додаткові докази та пояснення, просив суд позов задоволити повністю.

Позиція відповідачів викладена у запереченнях, відповідачі просили відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, що з 15.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, яким передбачено функціонування в системі прокуратури України місцевих прокуратур, які утворюються згідно з переліком за територіальним принципом та починають функціонувати з 15.12.2015 року. Цим же Законом запроваджено конкурсні засади доступу до професії прокурора та зайняття адміністративних посад в органах прокуратури. Прокурори, які на день набрання чинності цим же Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, призначаються прокурорами місцевих прокуратур за умови успішного проходження ними тестування. У зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року № 85ш у штатному розписі прокуратури Львівської області виключено 30 прокуратур районного рівня та встановлено 10 місцевих прокуратур, у тому числі Львівську місцеву прокуратуру № 3, під територіальну юрисдикцію якої підпадає Пустомитівський район.

Згідно п. 30 наказу Генерального прокурора України від 15.09.2014 № 2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури», керівництво кадровими підрозділами та персональну відповідальність за організацію роботи з добору, розстановки, професійної підготовки та виховання кадрів покладено на прокурорів обласного рівня.

З огляду на викладене прокурором Львівської області 25.09.2015 року з дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України, Закону України «Про прокуратуру» та на підставі наказів Генерального прокурора України попереджено позивача про майбутнє звільнення з 14.12.2015 року у зв'язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечення підтримала, надала суду додаткові пояснення та докази, просила суд в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

03.04.2014 року наказом виконувача обов'язків Генерального прокурора України за № 532к позивача призначено на посаду прокурора Пустомитівського району Львівської області.

24.09.2015 року за вих. № 11-4451-вих за підписом прокурора Львівської області Федика Р.Р. позивача попереджено про звільнення з 14.12.2015 року з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури, (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі.

24.09.2015 року позивач ознайомився із вищевказаним попередженням.

16.12.2015 року наказом Генерального прокурора України за №1239к позивача звільнено з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

18.12.2015 року позивачем отримано копію вищевказаного наказу.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», КЗпП України, КАС України.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Предметом спору по суті є: визнання протиправним і скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом враховуються обґрунтування позовних вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України від 16.12.2015 року за № 1239к про звільнення позивача з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), оскільки вказане звільнення відбулось з порушенням вимог щодо одночасного з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власником або уповноваженим ним органом пропонування позивачу іншої роботи. Судом не враховуються заперечення відповідачів щодо вказаної вимоги, оскільки такими не спростований факт відсутності пропозицій позивачу іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення. Наявність іншої роботи на момент попередження позивача підтверджена матеріалами справи, а суб'єктивні причини (такі як, відсутність рекомендацій, підібрана інша кандидатура, тощо) не пропонування позивачу іншої роботи не звільняють відповідачів від виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Судом враховуються і обґрунтування позовних вимог позивача в частині поновлення на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області, оскільки у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає обов'язок суду в разі встановлення факту звільнення працівника без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку поновити його на попередній роботі й, при цьому, не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав.

Вказана позиція суду по суті узгоджується із позицією ВАС України викладеною в ухвалі від 11.02.2016 року у справі № К/800/38707/15 та із позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 21.05.2014 року у справі №6-33цс14.

З цих же підстав судом не враховуються заперечення відповідачів у вказаній частині позовних вимог, оскільки не зважаючи на припинення діяльності шляхом реорганізації прокуратури Пустомитівського району, суд, як орган який розглядає трудовий спір не наділений повноваженнями обрання іншого способу захисту трудових прав ніж встановлений ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

Також, судом не враховуються заперечення відповідачів про застосування до предмету спору в частині поновлення позивача виключно вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року за №1697-VII, оскільки положення КЗпП України по відношенню до вказаного закону є домінантними у застосуванні, не зважаючи на різницю в часі їх прийняття. КЗпП України на відміну від вказаного закону врегульовано порядок вирішення питання про поновлення на роботі.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з прокуратури Львівської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення, оскільки позивачем на вимогу суду не надано належних та допустимих доказів розміру отриманого ним доходу після дня звільнення. Відсутність вказаних доказів у справі унеможливлює вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З врахуванням повноважень суду встановлених ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, відтак слід зобов'язати прокуратуру Львівської області нарахувати і виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу із врахуванням коштів отриманих позивачем за цей же період.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із врахуванням повноважень суду згідно ст. 162 КАС України, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задоволити частково.

2. Визнати протиправними і скасувати наказ Генерального прокурора України від 16.12.2015 року № 1239к про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області.

4. Зобов'язати прокуратуру Львівської області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з врахуванням отриманих коштів.

5. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

6. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 11347,68 грн. підлягає негайному виконанню.

7. Стягнути з бюджетних асигнувань Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) 551,20 грн. судового збору.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 16.05.2016 року.

Суддя Гавдик З.В.