Справа № 820/279/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"12" травня 2016 р. № 820/279/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О. розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області
про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області висновок від 23.12.2014 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім'я громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

2. Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити Посвідку на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видану безстроково.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивач, ОСОБА_1, є громадянином Соціалістичної республіки В'єтнам, прибув в Україну у 1986 році. До 1991 р. працював на Харківському заводі тракторних двигунів, у зв'язку з чим залишився проживати в Україні. Так, керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання як особу, якам має дозвіл на імміграцію.

Проте, оскаржуваним письмовим висновком від 23.12.2014 року про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні гр. СРВ ОСОБА_1 відповідачем-2 було визнано позивача таким. що не має дозволу на імміграцію в Україну, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2014 р. визнано недійсною та такою що підлягає вилученню. Окрім того, вказаним рішенням (висновком) було також анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі позивача - гр. ОСОБА_1.

За таких підстав, позивач вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку.

Представник позивача та позивач у судове засідання не з'явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог КАС України. Надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач-1 у судове засідання також не з'явився. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог КАС України. Проти задоволення позову заперечував з підстав та мотивів, викладених у наданих до суду письмових запереченнях. У наданій до суду письмовій заяві просив розглядати справи за його відсутності у порядку письмового провадження.

Уповноважений представник відповідача-2 у судове засідання також не з'явився. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог КАС України. Жодних заяв, клопотань про розгляд справи за відсутності у порядку письмового провадження чи заперечень та до канцелярії суду від представника відповідача не надходило.

Відповідно до положень ч.6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати відповідача чи експерта.

Отже, враховуючи положення ч.6 ст. 128 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Згідно вимог ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, судом вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як підтверджено матеріалами справи, Позивач, ОСОБА_1, є громадянином Соціалістичної республіки В'єтнам, прибув в Україну у 1986 році. До 1991 р. працював на Харківському заводі тракторних двигунів, у зв'язку з чим залишився проживати в Україні. Так, керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання як особу, якам має дозвіл на імміграцію.

Матеріалами справи також підтверджено, що письмовим рішенням (висновком) від 23.12.2014 року про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні гр. СРВ ОСОБА_1 відповідачем-2 було визнано позивача таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2014 р. визнано недійсною та такою що підлягає вилученню. Окрім того, вказаним рішенням (висновком) було також анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі позивача - гр. СРВ ОСОБА_1.

Зі змістом даного рішення (висновку) суд не погоджується, вважає висновок протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (надалі за текстом - Порядок № 251).

Згідно п.16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі - Порядок), для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Пунктом 15 цього ж Порядку передбачено, що для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Суд зазначає, що даний перелік необхідних документів як додаток до заяви є вичерпним.

Так, згідно вимог п.2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 серпня 2013 р. за № 1335/23867, за результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2015 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою, в якій просив здійснити обмін бланку посвідки з причин досягнення ним 45-річного віку.

Однак, 03.12.2015 року позивача письмового було повідомлено про відсутність можливості здійснення обміну бланку посвідки у зв'язку з тим, що рішенням ГУ ДМС України в Київській області від 23.12.2014 р. було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні.

Слід зазначити, що оскаржуване рішення (висновок) від 23.12.2015 р. було вмотивоване тим, що на думку відповідача-1 для отримання в 2004 р. дозволу на імміграцію позивач та посвідки на постійне проживання в Україні позивачу із заявою треба було звернутися до 07.02.2002 року, а тому позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону, де зазначено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

А тому на думку відповідача - 2 як зазначено в оскаржуваному висновку відповідача - 2 гр. СРВ ОСОБА_1 не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію і на нього не поширюється норми абз. 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що у вказаному рішенні зазначено про обов'язок повідомлення позивача про прийняття такого рішення. Проте, відповідач - 1 знехтувавши своїм обов'язком в цій частині, не ознайомив позивача із прийнятим ним рішенням, оскільки доказів того, що позивач був ознайомлений з таким рішенням (висновком), матеріали справи не містять.

Про існування вказаного рішення (висновок) від 23.12.2014 р. позивачу стало відомо лише 03.12.2015 року згідно змісту листа ГУ ДМСУ в Харківській області.

Видача посвідки на постійне проживання Позивачу здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані УДМС України в Київській області та зазначені в оскаржуваному рішенні. Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

Як підставу для визнання недійсною та вилучення посвідки, а також анулювання відмітки про наявність дозволу на постійне проживання в Україні позивач зазначає абз.4 п.4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Вищевказані норми регулюють відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не передбачають випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області керувалося п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, та надало посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1. Цією ж нормою Закону відповідач - управління Державної міграційної служби України в Київській області, обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про визнання недійсною та вилучення посвідки на постійне проживання від 16.06.2004 року, а також анулювання відмітки про наявність дозволу на постійне проживання.

За цей період не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Суд зазначає, що рішення управління Державної міграційної служби України в Київській області про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні гр. СРВ ОСОБА_1 від 23.12.2014 р., яким серед іншого визнано посвідку неправомірною, прийнято у вигляді висновку. Проте, висновок за своєю суттю є остаточною думкою про що-небудь, підсумком, зробленим на основі спостережень, або розгляду певних фактів, а тому в силу положень ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства, не може бути скасований.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області у вигляді висновку від 23.12.2014 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім'я громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення Порядку №1983.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАСУ).

За таких підстав, оскаржуване позивачем рішення у вигляді висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області висновок від 23.12.2014 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім'я громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає скасуванню у повному обсязі.

Суд зазначає, що вимога позивача щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити Посвідку на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видану безстроково, не підлягає задоволенню, оскільки посвідку позивача визнано неправомірною ГУ ДМС в Київській області, а тому не може бути поновленою зовсім іншим територіальним органом - ГУ ДМС в Харківській області. А тому в цій частині адміністративний позов підлягає залишенню без задоволення.

Суд зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 року на підставі положень ст. 79 КАСУ було витребувано із Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області висновку від 24.02.2014 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім'я громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, яку останнім було виконано та направлено поштою до суду копію такого висновку. Таким чином, дану вимогу судом було задоволено раніше.

За таких підстав, адміністративний позов громадянина СРВ ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення у вигляді висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області висновок від 23.12.2014 року про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім'я громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Спірідонов М.О.