Справа № 815/6851/15
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р. Справа № 815/6851/15

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання

протиправним та скасвування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_2, звернулася з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому просила зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, отриману у власність за нотаріально посвідченим 04.11.2008 року та зареєстрованим у реєстрі правочинів за №947 договором дарування 7/10 частин розташованого на ній житлового будинку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року - позов задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 05 жовтня 2015 року №25030631 права власності на земельну ділянку, що розташована: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 за ОСОБА_2,

Зобов'язано Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0399 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, отриману у власність за нотаріально посвідченим 04.11.2008 року та зареєстрованим у реєстрі правочинів за №947 договором дарування 7/10 частин розташованого на ній житлового будинку.

В апеляційній скарзі, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем було протиправно відмовлено позивачу у реєстрації речового права, а саме права власності земельної ділянки, оскільки позивачем були подані належні документи, які дають змогу встановити їх відповідність заявленому праву. З огляду на це, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області здійснити державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Частиною 1 ст.182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Основними законодавчими актами, що визначають правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» №1952-ІУ від 01.07.2004 року, (далі - Закон) та Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (далі - Порядок), чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 8 Закону визначені повноваження органу державної реєстрації, якій: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з положень ст. 9 вказаного Закону державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2)встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону орган державної реєстрації прав, державні реєстратори, зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто, за вимогами Закону та Порядку № 868, підставою для проведення державної реєстрації перш за все є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п 37 Порядку № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є:

- укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;

- свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

- свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;

- видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону;

- свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією;

- рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

- державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею;

- рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

- ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

- заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

- закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

- рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації;

- рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

- інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» та пункту 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1)обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2)повноважень заявника; 3)відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4)наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5)наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Підстави для відмови в державній реєстрації перелічені в статті 24 Закону, а саме якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону: 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заявупро державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 24 Закону).

При чому відповідно до п. 28 Порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 04.11.2008 року згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Сегенченко І.М. і зареєстрованого у реєстрі правочинів за №947, - ОСОБА_2 прийняла в дар 7/10 (сім десятих) частин житлового будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 399 кв.м., що належить Дарувальнику (ОСОБА_5.) на підставі Державного акту про право власності на землю від 24.05.2007 року НОМЕР_2, що також передається в дар Обдаровуваній (ОСОБА_2 Дарувальником, відповідно до договору дарування, та на земельній ділянці площею 419 кв.м., що належить Обдаровуваній на підставі Державного акту про право власності на землю від 21.01.2002 року №1262/6414.

Позивачем було подано до Державного реєстратора заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 30.09.2015 року за реєстраційним №13581912, для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, та вищезазначений договір дарування житлового будинку.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 05.10.2015 року №25030631 було відмовлено у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В рішенні зазначено, що заявником заявлено право на державну реєстрацію права власності на вищезазначену земельну ділянку. У відповідності з договором дарування від 04.11.2008 року №947, наданого заявником, ОСОБА_2 належить право власності на 7/10 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вказані невідповідності не дають змоги встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та, як наслідок, провести державну реєстрацію права власності на вищезазначену земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем дійсно не було подано документ, що підтверджує виникнення речових прав на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, який раніше подавався до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

За інформацією отриманою від відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОМУЮ встановлено, що 17.06.2015 року Позивачем вже було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. Разом з заявою подано, зокрема, дублікат договору дарування від 04.11.2008 року №730, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2, прийняла в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

В ході розгляду зазначеної заяви державний реєстратор речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_6 встановила, що заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Ураховуючи викладене та керуючись ст. 24 Закону, пунктами 20 та 28 Порядку, державним реєстратором ОСОБА_6 було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №22311508 від 23.06.2015 року.

Згідно з частиною 4 статті 15 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що Позивачем не було подано документ, що підтверджує виникнення речових прав на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, а саме : договір дарування від 04.11.2008 року №950, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2, прийняла в дар земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Таким чином, колегія суддів вважає, що державний реєстратор виконав вимоги зазначеного вище Закону та перевірив відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора (суб'єкта владних повноважень) щодо відмови в державній реєстрації земельної ділянки, прийнято обґрунтовано з додержанням вимог чинного законодавства, позивачем не доведено наявність правових підстав для скасування цього рішення та зобов'язання відповідача вчинити певні дії, то в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Згідно з частиною п'ятою статті 3 вказаного Закону державна реєстрація прав проводиться органом державної реєстрації прав .

У частині другій статті 9 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини четвертої цієї статті державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац другий частини четвертої вказаної статті).

Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у статті 24 Закону № 1952-ІV, а статтею 30 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов'язуючи його приймати такі рішення.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 21-2958а15).

Крім того, положеннями частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Таке втручання не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання відповідача прийняти певне рішення є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню також не підлягає.

Доводи апеляційної скарги містять у собі посилання на наявність порушень чинного законодавства, які є підставами для висновку про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права і що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Керуючись ч. 1 ст. 195, п.3 ч. 1 ст. 198, п.4ст. 202,ч. 2 ст. 205, ст.254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області -задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання

протиправним та скасвування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді: