Справа № 813/6347/14
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 876/4982/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Левицької Н.Г.

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області про визнання протиправними дій, скасування вимог,-

В С Т А Н О В И В:

15.09.2014 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області, в якому, із урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

визнати неправомірними дії відповідача щодо формування та пред'явлення до примусового виконання протиправної вимоги, сума недоїмки 5859,91 грн., щодо якої направлена вимога, вже була предметом судового розгляду;

визнати неправомірними дії відповідача щодо пред'явлення вимог всупереч Закону, згідно якого примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування фізичними особами-суб'єктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, не застосовуються;

скасувати протиправні вимоги №Ф-293У від 25.03.2013 р на суму 5859,91 грн., Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 р. на суму 860,46 грн. про стягнення недоїмки з ФОП ОСОБА_1 в користь відповідача.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року позов задовольнити частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області по формуванню та пред'явленню до примусового виконання вимоги №Ф-293 У від 25.03.2013 р на суму 5859,91 грн. та скасовано вищезазначену вимогу №Ф-293У від 25.03.2013 року. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір в сумі 1035,30 грн.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що законодавством встановлено порядок стягнення заборгованості і оскільки вимога управління ПФУ про сплату боргу є виконавчим документом, то наявність рішення суду про стягнення суми боргу, яке також може бути звернене до виконання, породжує ситуацію, за якої одна і та ж заборгованість може бути стягнута два рази, що є неприпустимим. Управління ПФУ не мало правових підстав для направлення позивачу вимоги про сплату заборгованості, рішення про стягнення сум якої прийняте судом, яке набрало законної сили. Отже, позовні вимоги щодо визнання дій відповідача по формуванню та пред'явленню до примусового виконання вимоги №Ф-293У від 25.03.2013 р на суму 5859,91 грн. та скасування вимоги №Ф-293У від 25.03.2013 р на суму 5859,91 грн. є підставними.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що вимоги Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 р. на суму 860,46 грн. винесені відповідачем на підставі основного боргу, що виник у 2010 році, а не боргу по фінансових санкціях (штраф, пеня). Отже ч.15 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» не підлягає до застосування, а тому у задоволенні позову в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо пред'явлення вимог всупереч Закону, згідно якого примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування не застосовуються та скасування вимог Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 р. на суму 860,46 грн. про стягнення недоїмки з ФОП ОСОБА_1 в користь відповідача слід відмовити.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою позов у зазначеній частині задовольнити. Просить також визнати неправомірним стягнення судових витрат в сумі 1035,30 грн. та визначити законний розмір стягнення до державного бюджету з ОСОБА_1 судового збору в сумі 181,25 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що він на час прийняття управлінням ПФУ оскаржуваних рішень перебував на спрощеній системі оподаткування. А відповідно до абзацу другого частини п'ятнадцятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» фінансові санкції (штраф, пеня) та адміністративні стягнення, а також примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування фізичними особами-суб'єктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, не застосовуються.

Таким чином, вважає, що спірні рішення управління ПФУ є протиправними.

Разом з тим, апелянт стверджує, що судом першої інстанції неправомірно стягнено з нього суму судового збору в розмірі 1035,30 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області винесено вимоги Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 р. на суму 860,46 грн. про стягнення недоїмки з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Дані вимоги скеровувались на виконання у ВДВС Стрийського МУЮ.

Законом України від 7 липня 2011 року № 3609-VІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» внесено зміни до частини п'ятнадцятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», згідно з якими фінансові санкції (штраф, пеня) та адміністративні стягнення, а також примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування фізичними особами-підприємцями, які обрали особливий спосіб оподаткування, не застосовуються. Нараховані органами Пенсійного фонду України суми фінансових санкцій, зазначених в абзаці другому цієї частини, та не сплачені фізичними особами-підприємцями, які обрали особливий спосіб оподаткування, підлягають списанню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем скеровано на виконання у виконавчу службу вимоги Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 р. на суму 860,46 грн. про стягнення недоїмки з позивача.

З 01.01.2011 набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яким частину першу-дев'яту ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключено.

Разом з тим, п.7 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та суми штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01.01.2011 не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості.

Проаналізувавши наведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість у зв'язку з несплатою страхових внесків, а відтак і накладені штрафні санкції, які виникли до 1 січня 2011 року, мають бути застосовані (стягнуті) і після 01 січня 2011 року, оскільки зазначені заборгованість і штрафні санкції виникли в період дії ч. 9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка втратила чинність, тобто відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення зазначеної заборгованості.

Згідно вимог частин 1,3 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що були чинними на час винесення оскаржуваних вимог, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що так як вимоги Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 року на суму 860,46 грн. винесені відповідачем на підставі основного боргу, що виник у 2010 році, а не боргу по фінансових санкціях (штраф, пеня), тому ч.15 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» не підлягає до застосування.

З аналізу вказаних норм та обставин справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірними дій відповідача щодо пред'явлення вимог Ф-654/18 від 03.03.2011 р. на суму 884,34 грн. та Ф-654 від 24.11.2010 року на суму 860,46 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Пунктом 3 вказаної статті встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Встановлено, що ціна данного позову становить 7604,71 грн. (5859,91 грн. + 884,31 грн. + 860,46 грн. = 7604,71 грн.).

Як слідує з оскаржуваної постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року адміністративний позов судом першої інстанції задоволено на 77,06%, а відповідно не задоволено 22,94% частини позовної вимоги.

Пунктом 3 ст.94 КАС України встановлено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в сумі 419,00 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держвного бюджету судового збору в сумі 419,00 грн.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів ч.1 ст.195 КАС України він суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції лише у межах апеляційної скарги, а у іншій частині постанова Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року будь-ким оскаржена не була.

Отже, оскаржувана постанова суду першої інстанції в частині прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування та прийняття в цій частині нової постанови.

Керуючись ч.3 ст.160, ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст.198, 200, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі №813/6347/14 в частині стягнення судового збору скасувати та в цій частині прийняти нову постанову, якою стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету судовий збір в сумі 419,00 грн. (чотириста дев'ятнадцять грн.).

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.П. Сеник

Н.Г. Левицька

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.05.2016 року.