Справа № 515/2891/14-а
Суддя: Шевирін А. О.
Дата ухвалення: 2016-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 515/2891/14-а
Провадження № 2-а/515/646/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року м.Татарбунари

13 год. 00 хв.

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря Чумаченко Д.М.,

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» - ОСОБА_2,

представника Татарбунарської міської ради ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_8, ОСОБА_4, про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И В :

10 грудня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_8, ОСОБА_4, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог, просили визнати незаконними дії відповідачів при проведенні інвентаризації земельної ділянки №12-Б по вул.Скальській в м.Татарбунари Одеської області щодо зазначення на Генеральному плані вказаної садибної ділянки та абрисі земельної ділянки, складеному 20 квітня 1981року, які містяться в інвентаризаційній справі на домоволодіння, розташованого під №12-Б по вул.Скальській в м.Татарбунари Одеської області ширини земельної ділянки 22 метри 95см. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що є співвласниками будинку за адресою: вул.Скальська, 12-А, м.Татарбунари, який розташований на земельній ділянці площею 0,15га та шириною 30 м, що була передана рішенням Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281 ОСОБА_9 батькові та колишньому чоловіку позивачів. Зазначили також, що суміжна земельна ділянка, площею 0,15 га та шириною 21 м, яка розташована за адресою: вул.Скальська, 12-Б, м.Татарбунари, була передана свого часу ОСОБА_8, при цьому право власності на ділянку в подальшому перейшло до ОСОБА_4 Вказали, що треті особи самовільно захопили частину земельної ділянки ОСОБА_9, що призвело до збільшення ширини земельної ділянки ОСОБА_8 з 21 м до 22м95см за рахунок ділянки родини ОСОБА_9, що вбачається з Генерального плану садибної ділянки по вул.Скальській, 12-Б, м.Татарбунари за 1981 рік та Державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого на імя ОСОБА_8 Посилаючись на те, що Ізмаїльським підрозділом Татарбунарської бригади Ізмаїльського БТІ, правонаступниками якого є відповідачі у справі, при проведенні інвентаризації у 1981 році було порушено вимоги відповідної інструкції, складено план та абрис ділянки ОСОБА_8 без зясування підстав збільшення ширини його ділянки на 1м95см та без відображення цього факту, позивачі вважали, що такі дії БТІ призвели до фактичного узаконення самозахвату ОСОБА_8 частини земельної ділянки, що передавалася ОСОБА_9, і це є підставою для визнання дій бюро технічної інвентаризації незаконними.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» в судовому засіданні позов не визнав. Надав суду заперечення, в яких зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин присадибні ділянки по вулиці Скальській надавалися колгоспним дворам за рішенням загальних зборів членів колгоспу ім.Татарбунарського повстання, розміри ділянки визначалися колгоспом з урахуванням кількості членів двору та їх трудової участі в громадському господарстві колгоспу, відтак розпорядження земельними ділянками належало до компетенції колгоспу, при цьому органи БТІ облік належних колгоспам земель не здійснювали. Крім того, пояснив, що реєстрація землекористування здійснювалася на підставі ст.63 Земельного кодексу УРСР в земельно-шнуровій книзі, які знаходилася у землевпорядника колгоспу. Зазначив також, що на підставі рішення Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281 відділом районної архітектури було виготовлено план забудови, згідно з яким відстань від будинку ОСОБА_9 до межі земельної ділянки ОСОБА_8 становила 1 м і ця відстань збереглася, що було встановлено за результатами первинної інвентаризації, проведеної 21.03.1977 року. Крім того пояснив, що при проведенні поточної інвентаризації у 1981 році було виявлено, що земельна ділянка ОСОБА_8 огороджена парканом, і її загальна ширина складає 22м95см, що і було відображено співробітником БТІ. Пояснив, що оскільки земельна ділянка надавалася ОСОБА_9 раніше ніж ОСОБА_8, при цьому відстань 1 м збереглася, таке збільшення ділянки ОСОБА_8 могло відбутися за рахунок ділянки, що знаходиться з іншого боку ділянки ОСОБА_8 Зазначив також, що відповідальність за планування та забудову території покладалася на відділ архітектури, бригада БТІ лише зафіксувала існуючі параметри споруд та парканів, матеріали інвентаризаційної справи є технічною документацією, і ніколи не були підставою для оформлення права власності чи користування земельних ділянок, і тому вважав, що дії органу БТІ жодним чином не порушили прав ані померлого, ані його спадкоємців позивачів у справі.

Представник Татарбунарської міської ради в судовому засіданні позов не визнав та просив у ньому відмовити. Зазначив, що землі, які розташовані по вулиці Скальська в м. Татарбунари, у 1970-1980х роках відносилися до земель колгоспу ім. Татарбунарського повстання, і тому вирішення спорів щодо розмірів ділянок належало до компетенції колгоспу, а не органу БТІ, який відповідав за інвентаризацію обєктів нерухомості на території селищної ради. Відтак, дії бригади бюро технічної інвентаризації зі складання технічної документації не могли призвести до узаконення самозахоплення частини ділянки ОСОБА_9, оскільки рішення щодо передачі у користування чи власність ОСОБА_8 ділянки певної площі та розмірів приймалося іншими органами.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 адміністративний позов також не визнав та просив у ньому відмовити. Надав суду заперечення, в яких зазначив, що згідно з планом земельної ділянки, відведеної ОСОБА_9 рішенням виконкому селищної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281, відстань від задньої стіни будинку до межі складає лише 1 метр, а не три, як стверджують позивачі, і така відстань залишилася в подальшому, що було відображено при інвентаризаціях, відтак інтереси ОСОБА_9 та його спадкоємців діями органу БТІ не порушені. Крім того, зазначив, що вказане рішення від 28.07.1972року, яким ОСОБА_9 було передано у користування земельну ділянку площею 0,15га, втратило чинність у 1997 році, коли позивачам була передана у власність рішенням Татарбунарської міської ради народних депутатів від 15.12.1997року №521 земельна ділянка загальною площею 0,12га, позивачі були обізнані з новою площею та конфігурацією ділянки, з матеріалами інвентаризаційних справ, про порушення своїх прав не заявляли до зміни власника суміжної ділянки у 2011 році. Також зазначив, що матеріали інвентаризаційної справи не були основою для передачі у власність чи користування ОСОБА_8 земельної ділянки, не слугували відправною точкою для обчислення чи зміни її площі, при цьому рішення Татарбунарської міської ради про надання у приватну власність земельних ділянок в місті Татарбунари від 25.10.2010року №822-V приймалося відповідно до заяв громадян та технічної документації із землеустрою, до якої БТІ не має відношення. Вказав також на те, що позов є необґрунтованим, оскільки позивачі не посилаються на жодну норму матеріального права, яку на їх думку порушили відповідачі, і тому є незрозумілим, в чому полягала незаконність їх дій.

Представник відповідача КП «Ізмаїльське МБТІ», а також третя особа ОСОБА_8, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду адміністративної справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не надіслали.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 22.09.2001року та рішення Татарбунарського районного народного суду Одеської області від 25.03.1992року належить на праві власності (по 1/2 частці кожній) житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул.Скальська, 12-А, м.Татарбунари, Одеська область (Т.1, а.с.а.с.5-8).

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,12га, яку було передано у приватну власність ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (по 0,06га кожному) рішенням виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997року №521 (Т.1, а.с.11,12).

Судом також встановлено, що рішенням виконкому Татарбунарськї районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281 за заявою ОСОБА_9 на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання та ім.Кутузова за рахунок земель колгоспу заявнику виділено земельну ділянку по вулиці Скальській в смт.Татарбунари для будівництва індивідуального житлового будинку (Т.1, а.с.9).

Вказану земельну ділянку було відведено та передано забудовнику у серпні 1972 року, що підтверджується відповідним актом про відведення (Т.1 а.с.10). З плану земельної ділянки по вул.Скальській, переданій в користування ОСОБА_9 слідує, що загальна площа ділянки складає 0,15га, ширина ділянки дорівнює 30 м, довжина 50 м (Т.1 а.с.13). При цьому відстань від стіни житлового будинку до межі суміжної ділянки складає 1 м (2мм=1м в масштабі 1:500).

З генерального плану (схеми) земельної ділянки по вул.Скальська 12-а, складеного за результатами інвентаризації 21.03.1977року вбачається, що конфігурація ділянки ОСОБА_9 змінилася, однак відстань в 1 м між будинком (літера А) до межі з суміжною земельною ділянкою, розташованою на північ, залишилася незмінною (Т.2 а.с.143).

В судовому засіданні також встановлено, що третя особа ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :02:003:0118, розташованої за адресою: вул.Скальська, 12-б, м.Татарбунари, на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2011року, реєстровий №2554, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (Т.2, а.с.а.с.123-126).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 29.03.1974року №122 на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання ОСОБА_8К передано під індивідуальну забудову земельну ділянку по вул.Скальській в смт.Татарбунари (Т.2, а.с.144).

З плану земельної ділянки по вул.Скальській, переданій в користування ОСОБА_8 слідує, що загальна площа ділянки складає 0,15га, ширина ділянки дорівнює 21 м, довжина 72 м (Т.2 а.с.146).

З генерального плану (схеми) земельної ділянки по вул.Скальська 12-б, складеного за результатами інвентаризації 09.12.1975року із змінами, виявленими та внесеними 20.04.1981року, вбачається, що ширина ділянки, виділеної ОСОБА_8 дорівнює 22м95см (Т.2, а.с.145).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що земельні ділянки по вул.Скальська, 12-а та вул.Скальська, 12-б є сусідніми та межують, при цьому ділянка по вул.Скальська 12-б знаходиться на північ від ділянки по вул.Скальська, 12-а.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що протягом 1970-1980х років працював на посаді землевпорядника колгоспу ім.Татарбунарського повстання. Пояснив також, всі землі, розташовані по вул.Скальській в смт.Татарбунари належали до відання колгоспу, і всі рішення щодо їх виділення членам колгоспних дворів приймалися правлінням колгоспу. Зазначив, що він, як землевпорядник, діяв на підставі статуту колгоспу, забезпечував обміри ділянок, залучаючи в порядку допомоги спеціаліста БТІ для креслення планів, однак відомості про реєстрацію самостійно заносив до земельно-шнурової книги, що зберігалася в колгоспі. Пояснив, що чинні на той час внутрішні інструкції дозволяли при відведенні землі допустити похибку, яка могла дорівнювати 0,1га. Пояснив також, що особисто забезпечував відведення землі ОСОБА_9 у 1972 році та ОСОБА_8 у 1974 році, встановлюючи відповідні межові знаки. Зазначив, що як землевпорядник був наділений повноваженнями сприяти у складі земельної комісії колгоспу у вирішенні спорів між землекористувачами, складати відповідні акти, накладати штрафи, при цьому про існування будь-яких спорів між суміжними землекористувачами ОСОБА_9 та ОСОБА_8 свідку невідомо.

Вирішуючи публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в звязку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) субєктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обовязковими.

Таким чином, підставами для визнання незаконними дій субєкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії. При цьому, обовязковою умовою визнання незаконними таких дій є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачам необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити їх становище та захистити порушене, на їх думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження дій відповідачів не є ефективним захистом прав позивачів, оскільки правовідносини, що фактично повязані з поверненням майна (частини земельної ділянки), перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

Суд вважає, що правова оцінка діям чи рішенням субєкта владних повноважень, яким виступав орган технічної інвентаризації, може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 прав на земельні ділянки між сторонами виник цивільний спір про право.

Слід також зазначити, що з матеріалів справи не вбачається, яким чином було порушено права позивачів у справі діями органу технічної інвентаризації, оскільки як при первинній інвентаризації житлового будинку ОСОБА_9 у 1972 році, так і в подальшому (інвентаризація у1977 році), органом БТІ зафіксовано, що відстань від стіни будинку до межі земельної суміжної ділянки не змінювалася та складала 1 м, при цьому земельна ділянка ОСОБА_9 виділялася у користування на 2 роки раніше, ніж ОСОБА_8, з чого слідує, що збільшення ширини земельної ділянки, наданої у користування ОСОБА_8, на 1м95см за рахунок зменшення земельної ділянки, виділеної у користування ОСОБА_9 є неможливим.

Крім того, за змістом ст.63 Земельного кодексу УРСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельно-шнуровій книзі колгоспу.

У цьому звязку суд вважає неспроможними посилання представника позивачів на порушення відповідачами пп.г) п.7 Статуту Ізмаїльського міжміського бюро технічної інвентаризації (Т.1, а.с.а.с.140-143), оскільки, по-перше, вказаний статут затверджено 30.05.1983року, тобто після виникнення спірних правовідносин, та, по-друге, вказаним пунктом статуту врегульовано завдання БТІ, зокрема, щодо технічного обліку міських (селищних) земель та реєстрації прав землекористування в містах та селищах міського типу, що входять до зони обслуговування БТІ. Між тим, з матеріалів справи вбачається та підтверджено показаннями свідка-землевпорядника колгоспу, що на момент виділення ділянок по вул.Скальській у смт.Татарбунари у користування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вказані землі належали до земель колгоспу ім.Тататрбунарського Повстанная, і саме колгоспом здійснювалися визначення їх меж та реєстрація, отже технічний облік та реєстрація землекористування цих ділянок не входила до завдань відповідачів.

Суд також вважає надуманим повязування представником позивача дій бригади БТІ при проведенні інвентаризації у 1981 році з виникненням у третіх осіб права власності на додаткову частину земельної ділянки, виділеної ОСОБА_9, у розмірі 1м95см, оскільки з матеріалів справи вбачається, що як у ОСОБА_9, ОСОБА_7, так і у третіх осіб в подальшому виникло право власності на земельні ділянки по вул.Скальська 12-а та вул.Скальська 12-б в інших розмірах та конфігураціях, ніж при первинному відведенні земель колгоспом у 1972 та 1974 роках (у ОСОБА_4 площею 0,1 га, у ОСОБА_7 0,06га, у ОСОБА_9 0,06га).

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами представників відповідача та третьої особи ОСОБА_4 про те, що прийняття рішень про виділення земельних ділянок у власність у певних розмірах належало до компетенції інших органів, а складена БТІ технічна документація не була правовою підставою для прийняття таких рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 7-11, 69-71, 86, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_8, ОСОБА_4, про визнання дій незаконними - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову подається Одеському апеляційному адміністративному суду через Татарбунарський районний суд Одеської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: