Справа № 803/58/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 р. Справа № 876/1827/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокуратури Волинської області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу № 659к від 21.12.2015 року стосовно звільнення з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області, поновлення на посаді попередній посаді або рівнозначній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року задоволено повністю позовні вимоги.

Відповідач прокуратура Волинської області, не погодившись з прийнятим рішенням, подала апеляційну скаргу, вважаючи оскаржувану постанову незаконною, яка підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Просить скасувати дану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічно запереченням на позовні вимоги, зазначаючи між тим, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України. У звязку з ліквідацією відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області ліквідовано посаду прокурора цього відділу, яку обіймав позивач. При тому судом не взято до уваги той факт, що відділ, у якому працював позивач, наказом Генерального прокурора України №39ш від 15.07.2015 ліквідовано повністю без передання виконуваних функцій будь-якому з інших, у тому числі новоутворених відділів та структурних підрозділів апарату прокуратури області. Враховуючи відсутність вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачу з урахуванням його кваліфікації станом на 30.07.2015 у роботодавця - прокуратури Волинської області не було об'єктивної можливості одночасно з попередженням про звільнення запропонувати ОСОБА_2 будь-які посади.

При заповненні посад у новоутворених підрозділах прокуратури області та визначенні працівників, яким запропоновано посади в новоутворених відділах переважне право на залишення на роботі надавалось працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, обсягу виконаних робіт, а тому у постанові суду висловлено безпідставне твердження про наявність вакантних посад у прокуратурі Волинської області з 30.07.2015р. до 21.12.2015р. та поступове їх заповнення.

З урахуванням наведених доводів в апеляційній скарзі відповідач вважає, що прокуратурою Волинської області при звільненні ОСОБА_2 у звязку з скороченням чисельності, штату працівників прокуратури Волинської області виконано всі вимоги, передбачені ст.ст. 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Окрім цього апелянт зазначає, що оскільки наказом Генерального прокурора України № 39ш від 15.07.2015 ліквідовано посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області, виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_2 на неіснуючій на даний час посаді є неможливим.

За правилами ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Стаття 8 ОСОБА_3 України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 ОСОБА_3 України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Стаття 43 ОСОБА_3 України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 ОСОБА_3 України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог статті 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 01.03. 2006 року ОСОБА_2 працював на різних посадах в органах прокуратури, безперервний стаж роботи в органах прокуратури на момент звільнення становив понад 9 років та 9 місяців. Наказом прокурора Волинської області від 23.09.2014 року № 572-к позивач призначений з 23.09.2014 року на нововведену посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області у звязку з ліквідацією управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області. На момент попередження про вивільнення дисциплінарних стягнень у позивача не було, за час роботи у прокуратурі ОСОБА_2 неодноразово заохочувався, проходив курси підвищення кваліфікації та отримав класний чин - молодший радник юстиції. На утриманні позивача перебуває двоє малолітніх дітей.

З набранням 15.07.2015 р. чинності Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 р., на виконання статті 14 цього Закону Генеральним прокурором України видано наказ від 15.07.2015 р. № 39ш (далі Наказ № 39ш) згідно пункту 1 якого у структурі та штатному розписі прокуратури області ліквідовано структурні підрозділи (11 відділів) та штатні одиниці (53 одиниці) в тому числі ліквідовано відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області, у якому працював ОСОБА_2

Пункт 3 Наказу № 39ш утворено управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення у складі пяти відділів та установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 24 одиниці. Крім того, новоутворено пять відділів, серед яких відділ прийому громадян, розгляду звернень та запитів, доступу до публічної інформації, правового забезпечення та звязків з громадськістю з функціями роботи найбільш наближеної до посади, яку обіймав позивач до звільнення.

З метою обєктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників наказом прокурора Волинської області від 22.07.2015 року № 51 утворено комісію до складу якої увійшли заступники прокурора області та начальники відділів.

Як вбачається з протоколу засідання комісії відповідно до вимог трудового законодавства за її результатами комісією прийнято рішення для звільнення у звязку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури подати кандидатуру ОСОБА_2

На виконання вимог Наказу № 39ш 30.07.2015 р. ОСОБА_2 був попереджений про звільнення із займаної посади згідно пункту першого ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці з 02.10.2015 р., про що особисто засвідчив своїм підписом 30.07.2015 р.

З урахуванням суттєвого скорочення штатної чисельності працівників органів прокуратури Волинської області на час попередження вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу, були відсутні, а тому згідно пункту 5-1 Прикінцевих положень Закону України Про прокуратуру рекомендовано прийняти участь у конкурсному відборі на зайняття посади керівника, першого заступника та заступника керівника відповідної місцевої прокуратури.

В той же час за приписами статей 40, 42, 49-2 КЗпП України при наявності вакантної посади у прокуратурі області відповідачем не запропоновано жодної із посад в даному державному органу.

Наказом прокуратури Волинської області від 21.12.2015 року № 659-к ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області з 21.12.2015 року у звязку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, відповідно до пункту 9 ч.1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, пункту 1 ч.1ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із своїм звільнення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Статтею 51 Закону України Про прокуратуру визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді

Однією з умов звільнення прокурора з посади згідно пункту 9 частини першої цієї статті є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При тому не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Згідно пункту першого ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, частин 1, 2 та 3 ст. 49-2 КЗпП України колегія суддів вважає, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У справі, що розглядається, підлягає дослідженню питання щодо наявності інших вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації міг обіймати позивач.

При дослідженні підстави звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, судом встановлено, що під зміною в організації виробництва і праці відповідач повязує реорганізацію та скорочення у структурі і штатному розписі прокуратури Волинської області.

Аналіз норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України дає підстави для висновку, що з підстав для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливо виділити дві окремі підстави для звільнення працівника - зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації; зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Апелянт вважає, що реорганізація прокуратури Волинської області полягала саме у ліквідації відповідних структурних підрозділів, однак з таким твердженням погодитись не можна, оскільки вживані у п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України поняття ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Поряд з тим судом першої інстанції з'ясовано і цього не спростовує сторона відповідача, що прокуратура Волинської області як юридична особа не ліквідована, не реорганізована та відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

Зміна системи органів прокуратури у звязку з набранням чинності 15.07.2015 р. Закону України Про прокуратуру з набуттям обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права.

Таким чином, наведена обставина може бути підставою для звільнення працівників структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників, що узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої у разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Досліджуючи обставини повязані зі скороченням чисельності та штату працівників прокуратури Волинської області, які також визначені як підстава для звільнення позивача із займаної посади, суд обґрунтовано відмітив, що на час проходження позивачем служби діяв штатний розпис прокуратури Волинської області від 01.02.2015 року, який затверджений заступником Генерального прокурора України, мав 146 штатних одиниць, відповідно до якого підлягали ліквідуванню 11 відділів (47 одиниць) та скорочення посад у інших відділах (14 посад), що в загальній кількості складає 61 одиницю, зокрема і відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області (4 одиниці: начальник відділу та три прокурори), у якому працював позивач.

Відповідно до нового штатного розпису, керуючись Наказом № 39ш, утворено нове управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення у складі пяти відділів, штатною чисельністю 24 одиниці. Крім того, утворено ще пять відділів поза межами управління та встановлено одну штатну одиницю відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян і держави в судах всього 17 штатних одиниць.

В суді першої інстанції представник відповідача пояснила, що як у складі нового управління так і поза ним не створено відділ з функціями, які виконував відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації, основним завданням якого є забезпечення цілодобового чергування у приміщенні прокуратури області, приймання оперативної інформації і спеціальних повідомлень про кримінальні правопорушення та події, їх опрацювання, аналіз та реєстрація.

При тому колегія суддів поділяє думку суду першої інстанції, що працівники тих відділів, які ліквідовано і не створено нових відповідно до наказу Генерального прокурора України з тими ж функціями, що і до ліквідації, обовязок роботодавця в першу чергу запропонувати їм роботу у відділах, які новоутворені, оскільки відповідно до Положення про відділ усі працівники відділу зобовязані досконало знати ОСОБА_3 України, закони України, нормативні акти, накази, інструкції, вказівки Генерального прокурора України та інше. З огляду на це позивач може виконувати будь-яку роботу та працювати у будь-якому відділі як в апараті прокуратури області так і місцевих прокуратурах не беручи до уваги специфіку роботи відділу.

Як випливає з матеріалів справи, штатна чисельність прокуратури області зменшилася на 20 одиниць, тому для встановлення переважного права на залишення на роботі наказом прокурора області від 22.07.2015 року №51 утворено комісію, якою приймалось рішення з урахуванням вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України, згідно якої переважне право залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Комісією оцінювалась кваліфікація працівників відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області, які підпадали під скорочення, без врахування продуктивності праці, оскільки враховуючи специфіку відділу роботу його працівників неможливо було порівняти з роботою працівників інших структурних підрозділів апарату прокуратури області, які, зокрема, здійснюють процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, а також нагляд за додержанням законів правоохоронними органами.

З протоколу засідання комісії за її результатами прийнято рішення, що у даному відділі підлягають скороченню: начальник відділу та два прокурори відділу, зокрема, для звільнення у звязку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури вирішено подати кандидатуру ОСОБА_2

Разом з тим судом встановлено, що начальник відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації 30.07.2015 року призначений на нововведену посаду прокурора відділу організації підтримання державного обвинувачення прокуратури області.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачем порушена процедура звільнення позивача, оскільки йому не була запропонована жодна посада як у пяти відділах при управлінні так і у новоутворених відділах.

При цьому доводи відповідача про те, що на момент звільнення ОСОБА_2 вільних вакансій не було як в управлінні нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення так і в інших структурних підрозділах прокуратури Волинської області, в тому числі і новоутворених відділів, не заслуговують на увагу, оскільки відповідний обовязок роботодавця виникає не в момент звільнення працівника, а з часу його офіційного попередження про наступне вивільнення.

Так, із матеріалів адміністративної справи вбачається, що вакансії у новоствореному управлінні нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення та у новоутворених відділах заповнювались відразу після прийняття до виконання Наказу №39ш. Тобто, починаючи з 27.07.2015 року вільні посади як в новоствореному управлінні, так і в інших відділах прокуратури Волинської області існували та поступово заповнювалися, проте будь-яких доказів, як б підтверджували неможливість запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем суду надано не було як і не спростовано ту обставину, що останній не мав можливості перевести позивача за його згодою на одну із цих посад.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пунктами 1, 3 ч. 2 цієї ж статті також визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач працює безперервно в органах прокуратури з 01.03.2006 року, тобто тривалий час, що є достатнім для надання переваги при скороченні чисельності працівників прокуратури Волинської області, а також має двох неповнолітніх дітей.

Крім того, відповідачем не доведено, що позивач ухилявся від виконання своїх обовязків, має низький професійний рівень, низьку продуктивність праці та не погашені дисциплінарні стягнення.

Так, матеріалами справи підтверджується, що судом першої інстанції досліджувались порівняльні таблиці працівників апарату прокуратури Волинської області, які свідчили про переважне право особи на залишення на посаді та були взяті до уваги комісією, яка таке право визначала. Крім того, судом витребовувались усі накази прокуратури Волинської області щодо призначення, переведення на посади в новоствореному управлінні нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення у складі 5 відділів, так і в інші відділи прокуратури Волинської області.

З аналізу порівняльних таблиць та наказів судом встановлено порушення трудового законодавства щодо переважного права на залишення на роботі. Зокрема, після 30.07.2015 року, дня попередження позивача про звільнення, відповідачем прийнято ряд наказів про призначення, переведення з інших прокуратур області на нововведені вакантні посади.

Крім того, як видно з порівняльних таблиць, які були взяті до уваги членами комісії, в обовязок яких входило встановлення переважного права залишення на роботі, працівники з значно меншим стажем роботи, меншим класним чином, за нерівними умовами щодо сімейного стану в порівнянні з позивачем переведені до новоутворених відділів.

Згідно рейтингового списку кандидатів по місцевих прокуратурах та протоколом засідання Львівської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адміністративні посади, у якому брав участь позивач, за результатами дворівневого оцінювання ОСОБА_2 набрав 159,67 балів (другий по списку по кількості балів), а за результатами чотирирівневого конкурсу одинадцятий серед 35 учасників конкурсу.

Таким чином необхідно погодитись з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 питання щодо переважного права на залишення на роботі не досліджувалося та не вирішувалося, а твердження відповідача щодо нижчої продуктивності праці ОСОБА_2 перед прокурорами інших відділів є необєктивними та спростовуються довідкою (порівняльними таблицями) щодо вивчення продуктивності праці працівників інших відділів та записами у трудовій книжці.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а, відтак, оскаржуваний наказ від 21.12.2015 року № 659к є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Приймаючи рішення в даній справі, суд також керувався постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, із змінами, відповідно до якої, діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд першої інстанції виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення від 21.12.2015 року № 659к підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, позивач повинен бути поновлений на посаді з якої він незаконно звільнений з 21.12.2015 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з обємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобовязаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає встановленим, що позивача звільнено з роботи з порушенням встановленого законом порядку, а тому спірний наказ суд першої інстанції правомірно визнав протиправним та скасувати, а позивача поновив на попередній посаді.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України регламентовано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому в розумінні ст.235 КЗпП України вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Згідно із ч.4 п.32 Постанови оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» і «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачу належить виплатити 13214,16 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративний справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалена на підставі повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Волинської області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року у справі № 803/58/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_4

Повний текст виготовлено 19.05.2016р.