Справа № 815/7043/15
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р. Справа № 815/7043/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.,

за участю апелянта - ОСОБА_1

за участю представника відповідача - Лазарєва Г.С.

за участю перекладача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Державної міграційної служби України з позовом про визнання протиправним та скасування рішення № 787-15 від 26.10.2015р. «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи позовні вимоги тим, що його батька на батьківщині вбили, сам позивач зазнав фізичного насильства з боку угрупувань «Талібан», знаходився у в'язниці, звідки потім втік. У зв'язку з викладеним, позивач змушений був покинути країну походження. Вважаючи, що існує загроза його життю та безпеці, позивач вважає, що відсутня можливість повернення до батьківщини, оскільки обстановка в Афганістані не змінилась.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Хост. За національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова пушту, позивач також володіє дарі, англійською та російською мовами, розуміє українську. За сімейним станом неодружений. Позивач має незакінчену вищу освіту. Повну середню освіту заявник здобув на Батьківщині у школі «Баграм» в період 1977 - 1987 років, після чого вступив до Кабульського університету, де навчався один семестр. В 1988 році іноземець виїхав на навчання до СРСР, де вступив на підготовче відділення Рибного технологічного інституту в м. Астрахань. В період з 1989 по 1991 роки навчався в Технологічному інституті харчової промисловості у м. Одесі, протягом 1991 - 1997 років навчався в Одеському національному університеті ім. І.І. Мечникова, навчання не закінчив через академічну неуспішність (згідно довідки з ВНЗ від 06.02.2008 року № 07-506). Позивач не є військовозобов'язаним. Згідно наданої позивачем інформації, на батьківщині він був членом Народно-демократичної партії Афганістану (НДПА).

23 червня 1997 року ОСОБА_1 вперше звернувся за захистом до управління у справах національностей та релігій Одеської обласної державної адміністрації. Причиною звернення він зазначив те, що є противником мусульманських фундаменталістів, що унеможливлює його добровільне повернення до Афганістану.

Відповідно до наказу від 28.08.1997 року № 11, позивачу було надано статус біженця в Україні, який заявник продовжував до 24.11.1998 року.

В 1999 році позивач добровільно повернувся до країни громадянської належності, у зв'язку з чим він втратив статус біженця в Україні (наказ від 09.12.1999 року № 117-м).

Навесні 2007 року він вибув з Пакистану до Російської Федерації, авіарейсом Карачі (Пакистан) - Москва (РФ), на підставі національного паспорту та візи. На території РФ позивач перебував протягом 40 діб, за міжнародним захистом не звертався.

У квітні 2007 року позивач нелегально потрапив на територію України автобусом.

Також судом першої інстанції встановлено, що в Афганістані у м. Хост залишились проживати наступні родичі позивача: мати - ОСОБА_3 1953 р.н.; сестра - ОСОБА_4 1973 р.н.; брат - ОСОБА_5 1977 р.н.; брат - ОСОБА_6 1979 р.н.; брат - ОСОБА_7 1981 р.н.; брат - ОСОБА_8 1983 р.н.; сестра - ОСОБА_9 1985 р.н.; сестра - ОСОБА_10 1987 р.н. Місце проживання брата - ОСОБА_11 1975 р.н. в анкеті зазначено: «Афганістан, ОАЕ, Абу-Дабі, адреси не знає».

23 травня 2007 року заявник звернувся за захистом до управління міграційної служби в Одеській області, в якості причин звернення повідомив про вбивство батька в 1999 році, перебування у в'язниці протягом 1999 - 2001 років та соціальні проблеми афганського населення на території Пакистану, де він постійно проживав.

За результатами розгляду матеріалів особової справи, Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення від 19.06.2008 року № 471-08 про відмову в наданні статусу біженця відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України «Про біженців» через відсутність умов, передбачених абзацом другим статті 1 цього Закону.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду зі скаргою на вищевказане рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2011 року по справі № 2a-9420/08/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2012 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог Абдул Муджиба (власне ім'я позивача) до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у наданні статусу біженця та зобов'язання вчинити певні дії.

22 серпня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №179 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 вересня 2013 року наказом № 89 першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1., особова справа № 2013ОД0242.

26 жовтня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 787-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

11 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 475 від 30 листопада 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №787-15 від 26 жовтня 2015 року.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Як встановлено судом першої інстанції, зазначені вимоги не були дотримані ОСОБА_1, оскільки ним наводилися суперечливі факти, що викликає обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час анкетування 22.08.2013 року, позивач зазначив, що у 1999 році він змушений був поїхати до Пакистану побачитися з родиною, родина в свою чергу також виїхала до Пакистану. Позивач вказує, що принципово не приїжджав до Афганістану, знаючи, як там ставляться до СРСР, де він тривалий час проживав. Також позивач повідомив про своє членство з 1987 року в НДПА.

При цьому, під час додаткової співбесіди 20.05.2015 року позивач повідомив, що у квітні 1999 року він виїжджав з Пакистану до Афганістану на поховання батька і ввечері його забрали таліби, у яких позивач перебував в полоні майже два роки.

Тобто, спочатку позивач стверджував, що принципово не приїжджав до Афганістану, а в подальшому зазначав, що приїхав до Афганістану у 1999 році на поховання батька.

Також з матеріалів справи вбачається, що під час проведення співбесіди 10.09.2013 року позивач зазначав, що його батько та дядя Махмуд були членами НДПА. Коли таліби були при владі, батька вбили в 1991 році, а дядю - в 2002 році.

При цьому, під час анкетування 22.08.2013 року, серед причин виїзду з країни постійного проживання позивач не зазначав про вбивство талібами його батька та дяді, а зазначив лише, що він є членом НДПА, через що його було заарештовано.

Тобто, у протоколі співбесіди від 10.09.2013 року позивач зазначив, що його батька вбили у 1991 році, а в додатковому протоколі співбесіди від 20.05.2015 року відображено, що позивач у квітні 1999 року виїжджав з Пакистану до Афганістану на поховання батька.

Вищенаведені суперечливі факти дають підстави для обґрунтованих сумнівів у правдоподібності тверджень позивача.

Під час звернення від 23.05.2013 року позивач не зміг сформулювати об'єктивні причини неможливості добровільного повернення до Афганістану, що унеможливлює навіть визначення агента переслідування позивача.

Так, під час співбесіди (протокол співбесіди від 10.09.2013 року, арк. 4, 5) позивач спочатку зазначив, що побоюється вбивства з боку терористів та супротивників, зазначаючи, що вони є талібами, а потім він повідомив, що більш за все він побоюється арешту. При цьому, хто саме може його заарештувати та з яких підстав, зазначити не зміг.

Після прийняття позивачем рішення про потрапляння до України він безперешкодно оформив через Посольство Афганістану в Пакистані національний паспорт громадянина Афганістану, що свідчить про відсутність переслідувань з боку влади.

На території Пакистану протягом 2001-2007 років позивач працював як секретар та бухгалтер на різних приватних та виробничих підприємствах (протокол співбесіди від 10.09.2013 року, арк. 3), що дає підстави вважати, що працевлаштування особи було легальним, що спростовує його попередні твердження про відсутність документів та неможливість переміщення в більш небезпечні райони Пакистану.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2011 року по справі № 2-а-9420/08/1570, яка набрала законної сили 20.07.2011 року, було встановлено відсутність у позивача підстав для надання йому статусу біженця через відсутність переслідувань з боку влади, а також через те, що позивач не скористався захистом третіх безпечних країн, де він перебував офіційно. Крім того, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 10.10.2012 року по вказаній справі дійшов висновку, що позивач виїхав з країни не в зв'язку з переслідуванням або загрозою його життю, а з метою вибору країни, у якій для нього кращі умови проживання та праці.

З моменту розгляду міграційним органом звернення позивача від 23.03.2007 року до розгляду звернення від 22.08.2013 року обставини та підстав щодо надання позивачу статусу біженця не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Викладені вище обставини щодо відсутності у позивача умов для надання статусу біженця, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому не потребують доказування.

Також суд бере до уваги, що під час перебування на території РФ близько 40 діб позивач мав всі можливості звернення за захистом, приймаючи до уваги той факт, що РФ приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, та має відповідне законодавство в сфері міжнародного захисту.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що після потрапляння до України, позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м. Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна працювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

Факт того, що майже всі найближчі родичі позивача проживають у м. Хост в Афганістані, дає підстави для висновку, що позивачу на батьківщині нічого не загрожує.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяву позивача такою, що не є ґрунтовною, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Отже, рішення ДМС України від 26.10.2015 року № 787-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: