Справа № 819/2531/13-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 р. Справа № 876/10195/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Онишкевича Т. В.; Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б. Б.;

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Збаразької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2013 року Тернопільським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Збаразької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень Збаразької обєднаної державної податкової інспекції від 15 липня 2013 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (форма «Р»).

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що відповідач невірно застосував норми Податкового кодексу України до спірних правовідносин та неправильно дав оцінку дійсним обставинам справи, відтак податкові повідомлення-рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Р» Збаразької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 15 липня 2013 року № НОМЕР_2 в частині збільшення грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 545453 (пятсот сорок пять тисяч чотириста пятдесят три) грн. 07 коп. за основним платежем та 136363 (сто тридцять шість тисяч триста шістдесят три) грн 27 коп за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Р» Збаразької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 29 жовтня 2013 року № НОМЕР_3. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким повністю скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити, додатково вказав, що висновки податкового органу про завищення витрат на вартість комерційних послуг на 1122000,00 грн. є необґрунтованими, оскільки фактичне здійснення таких операцій підтверджується первинними документами, які є належним чином оформленими.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечила та просить таку залишити без задоволення, додатково зазначила, що надання комерційних послуг не підтверджується належними та допустимими доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що посадовими особами державної податкової інспекції у Підволочиському районі Тернопільської області Державної податкової служби проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, про що складено акт від 20 червня 2013 року № 525/17/НОМЕР_4.

Зі змісту ОСОБА_4 перевірки вбачається, що податковим органом під час перевірки встановлено, що позивачем порушено вимоги пункту 198.3 статті 198 ПК України, внаслідок чого ним завищено податковий кредит на суму 1 020 249, 00 грн. та занижено податкові зобовязання з ПДВ на суму 997 568, 00 грн.

Суть порушення, на думку відповідача, полягала в тому, що до складу податкового кредиту позивач зайво відніс суми ПДВ з вартості товарів (робіт, послуг), які не використовувались в господарській діяльності, а саме: відповідно до наданих актів переробки сільськогосподарської продукції платником нараховувались втрати, понесені під час переробки. Ці втрати документально не підтверджені і на їх спростування до перевірки не надано технічної документації по виробництву, а також документів по нарахованих нормах втрат. Ці втрати включено до складу податкового кредиту з ПДВ у повній сумі, однак вони не використані в господарській діяльності (не скориговані та не реалізовані), тому сума ПДВ у вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей (сільськогосподарської продукції) у сумі 1 020 249, 00 грн. не може відноситись до складу податкового кредиту відповідних періодів.

Крім того відповідач прийшов до висновку, що позивач також порушив вимоги пункту 177.4 статті 177 ПК України, внаслідок чого ним занижено чистий (оподатковуваний) дохід за 2011 рік на загальну суму 3 096 997,72 грн. та за 2012 рік на загальну суму 1 233 549,75 грн., що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на 526 489, 61 грн. та на 209 703,46 грн. відповідно.

Вказане порушення, на думку податкового органу, мало місце у звязку з тим, що, крім вищезазначеного, для зменшення чистого доходу від підприємницької діяльності позивачем включено у валові витрати вартість комерційних послуг в сумі 1 122 000, 00 грн., наданих підприємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проте документів, що засвідчують використання наданих послуг у господарській діяльності надано не було.

На підставі вищевказаного акту перевірки Збаразькою ОДПІ були прийняті податкові повідомлення-рішення: № НОМЕР_2 від 15 липня 2013 року, яким за порушення вимог пункту 177.4 статті 177 ПК України позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 736 193,07 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 184048,27 грн.; № 002071700 від 29 жовтня 2013 року, яким за порушення вимог пункту 198.3 статті 198 ПК України позивачу збільшено грошове зобовязання з ПДВ на суму 997 568 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 223 062 грн.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом IІI цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення обєкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

До витрат не включається сума фактичних втрат товарів, крім втрат у межах норм природного убутку чи технічних (виробничих) втрат та витрат із розбалансування природного газу в газорозподільних мережах, що не перевищують розмір, визначений Кабінетом Міністрів України або іншим органом, визначеним законодавством України (пункт 140.3 статті 140 ПК України).

Відповідно до пунктів 198.1, 198.3 та 198.4 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є обєктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у звязку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Як зазначено в пункті 199.1 статті 199 ПК України, у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

Що стосується нарахування і віднесення втрат, понесених під час переробки, до податкового кредиту з ПДВ, суд приходить до висновку, що господарська діяльність позивача полягала у первинній переробці олійних культур, яка обєктивно не може відбуватися без технічних (виробничих) втрат і природного убутку, і придбана ним сільськогосподарська продукція була перероблена на олію та макуху, від подальшої реалізації якої позивач отримував економічний ефект дохід, тому вся придбана за обревізований період сільськогосподарська продукція використана підприємцем у його господарській діяльності. При технологічній переробці сої відбувалися втрати, відсоток яких залежить від якості сої; при цьому, норми таких втрат на законодавчому рівні не встановлено, тому такі витрати було визначено позивачем відповідно до актів переробки (за фактом).

Оскільки вся вищезазначена сільськогосподарська продукція була залучена до виробничого процесу із виготовлення продукції з метою її подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача, тобто використовувалася у виготовленні продукції підприємця, суд дійшов вірного висновку, що позивач в ході здійснення господарської діяльності з первинної переробки олійних культур вправі включати до витрат суми втрат товарів у межах норм природного убутку чи технічних (виробничих) втрат; оцінка ефективності такого використання не випливає на податковий облік платника. Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у податкового органу не було підстав для зменшення позивачу податкового кредиту з ПДВ, сформованого внаслідок придбання сільськогосподарської продукції для виробництва олії та макухи, згідно із податковим повідомленням-рішенням від 29 жовтня 2013 року № 002071700.

Щодо правомірності включення позивачем до складу валових витрат вартості інформаційних та комерційних послуг, наданих йому ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як таких, що безпосереднього повязані з отриманням позивачем доходів та підтверджені належними доказами, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 138.2 та підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

До складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності.

При цьому, згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України визначено, що витрати повинні бути безпосередньо повязані з отриманням доходів і веденням господарської діяльності.

Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно із пунктом 1 статті 9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Поняття господарської операції визначено у статті 1 Закону, згідно якої це дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Встановлено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були укладені договори, предметом яких є надання інформаційних та комерційних послуг. На підтвердження надання послуг за цими договорами позивачем надано завдання на надання послуг, акти виконаних робіт та платіжні документи про оплату цих послуг.

Встановлено, що надані документи не підтверджують реального характеру вказаних операцій, оскільки вони не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які встановлені для первинних бухгалтерських документів, зокрема не містять будь-якої конкретної інформації щодо виду, характеру, обсягу, одиниці виміру робіт (наданих послуг) та вартості цієї одиниці, місця їх вчинення, результатів виконаних робіт, їхнього використання в господарській діяльності позивача та досягнення внаслідок цього економічного ефекту (мети), тобто не розкривають суті наданих послуг та їх звязку з господарською діяльністю позивача, у звязку з чим не можуть слугувати достатньою підставою для віднесення вартості наданих послуг (виконаних робіт) до складу валових витрат.

Із постанови слідчого ОВС відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Тернопільській обл. ст. лейтенанта податкової міліції ОСОБА_4 від 27 грудня 2013 року, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000076 від 23 липня 2013 року, закрито у зв'язку з відсутністю в діях ФОП ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України.

Зі змісту даної постанови вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що висновки викладені у акті ДПІ у Підволочиському районі ДПС у Тернопільській обл. від 20 червня 2013 року про результати документальної, планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, щодо порушення вимог податкового законодавства носять суперечливий характер, та не знайшли свого підтвердження в ході судового розслідування.

З огляду на викладене, висновки Збаразької ОДПІ про завищення витрат на вартість комерційних послуг в сумі 1 122 000 грн. є обґрунтованими, у звязку з чим є правомірним донарахування податковим органом сум грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 190 740 грн. основного платежу та застосування штрафних санкцій в сумі 47 685 грн. згідно із податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_2 від 15 липня 2013 року.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року в справі № 819/2531/13-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

ОСОБА_7

Ухвалу складено в повному обсязі 17 травня 2016 року.