Справа № 802/518/16-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 травня 2016 р. Справа № 802/518/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Т.О.

представника позивача: ОСОБА_1

за відсутності позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції

про: визнання протиправними дій, скасування постанов та відшкодування матеріальних збитків

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_2 до центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про визнання протиправними дій, скасування постанов та відшкодування матеріальних збитків.

Позов мотивований тим, що старшим державним виконавцем центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 протиправно, на думку позивача, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також арешт на рахунки в ПАТ «Альфа-Банк», у тому числі пенсійний та кредитний рахунки. Оскільки зазначені дії відповідача позбавили позивача засобів до існування, тому остання звернулась за захистом своїм прав до суду.

Позивач в судове засідання 06.05.16 не з`явилась. Натомість, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Адміністративний позов підтримала повністю та просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2014 року у адміністративній справі №802/1591/14-а за позовом управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено повністю. Прийняте рішення про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 1968,98 грн. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року рішення залишено без змін та воно набрало законної сили.

16 червня 2014 року Вінницьким окружним адміністративним судом у справі №802/1591/14-а був виданий виконавчий лист.

25.01.2016 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження. Боржнику надано час на добровільне виконання в строк до 7 днів з моменту винесення постанови. Постанова була надіслана боржнику простою кореспонденцією, що суперечить нормам частини 2 ст.25 Закону "Про виконавче провадження". Підтвердження про вручення у матеріалах виконавчого провадження відсутнє.

02.02.2016 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_3 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 196, 89 грн.

08.02.2016 року від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшла заява про зупинення виконавчого провадження, оскільки 24 вересня 2015 року Вищим адміністративним судом України ухвалою у справі №К/800/41257/15 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року у справі №802/1591/14-а. Як свідчить з матеріалів справи та було пояснено у судовому засіданні представником відповідача, дана заява була розглянута, відповідь надана державним виконавцем в усному порядку.

Після того, як пройшов строк на добровільне виконання постанови, не зважаючи на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження не була доведена до боржника згідно чинного законодавства, старшим державним виконавцем Микитюком М.О. 30.03.2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

05.04.2016 року прийнята постанова про арешт коштів боржника.

У матеріалах адміністративної справи відсутні підтвердження про надсилання зазначених постанов боржнику.

Крім того, старшим державним виконавцем Микитюком М.О. в межах виконавчого провадження №49907785 прийнято постанову про відрахування з заробітної плати, пенсії, стипендію та інші доходи боржника. Зазначена постанова надіслана управлінню Пенсійного фонду України у м.Вінниці для виконання.

Згідно матеріалів справи, сума стягнення за виконавчим провадженням по виконавчому листу Вінницького окружного адміністративного суду від 16.06.2014 року у справі №802/1591/14-а становить 1968,98 грн. Однак, постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника, у тому числі на рухоме і нерухоме майно, та на всі рахунки у банках, у тому числі пенсійний рахунок та кредитний.

Таким чином, вартість майна, на яке накладено арешт, на думку позивача, значно перевищує суму боргу перед стягувачем, що прямо суперечить ч.3 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження". Тобто, старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1, на думку позивача, не вжито заходів щодо накладення арешту на окремі предмети у межах розміру суми стягнення за виконавчим провадженням №49907785 та протиправно накладено арешт на пенсійний та кредитний рахунок позивача.

Крім того, позивач зазначає, що відкриті кредитні рахунки та пенсійний рахунок в ПАТ «Альфа-Банк» не мають жодного відношення до підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2, оскільки вони відкриті на ім`я громадянки ОСОБА_2, а не ФОП ОСОБА_2

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до преамбули Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV, цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи, щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Нормами ч. 1 і 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. При цьому рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Таким виконавчим документом згідно зазначеної статті є виконавчий лист, що виданий на виконання постанови суду.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, виконавче провадження №49907785 було відкрите 25.01.2016 року за заявою стягувача Управління пенсійного фонду України в місті Вінниці про примусове виконання виконавчого листа від 16.06.2014 року, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 1968,98 грн.

Згідно ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Матеріали справи містять докази того, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилались простою кореспонденцією. Зазначене не заперечувалось і представником відповідача. Відтак, відповідачем порушено вимоги Закону щодо надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією.

Крім того, 08 лютого 2016 року позивач звернулась до державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького МУЮ ОСОБА_3 із заявою про зупинення виконавчого провадження.

Як було пояснено представником відповідача у судовому засіданні, відповідь на зазначену заяву була надана позивачу в усній формі.

Стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає виключний перелік обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження.

Дана стаття не передбачає обов'язку державного виконавця зупиняти виконавче провадження у випадку оскарження рішення у касаційному порядку, крім випадку, коли ухвалою суду зобов`язано зупинити виконання.

Стаття 38 Закону України «Про виконавче провадження» визначає випадки за яких державний виконавець має право зупинити виконавче провадження. Проте вказана стаття також не передбачає підстав для зупинення провадження у випадку оскарження рішення апеляційної інстанції.

Отже, оскільки згідно норм Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено ні обов'язок, ні право державного виконавця зупинити виконавче провадження у випадку оскарження рішення у касаційному порядку, державний виконавець мав виконувати свої обов'язки визначені Законом.

Однак, відповідно до Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. Проте, письмової відповіді на письмове звернення позивача не було направлено.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов'язковою передумовою здійснення примусових заходів спрямованих на виконання рішення, є невиконання боржником своїх зобов'язань у термін визначений постановою про відкриття виконавчого провадження.

Щодо накладення арешту на майно божника та оголошення заборони на його відчуження, суд зазначає наступне.

Згідно Закону України "Про виконавче провадження" стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

При цьому, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Права та обов'язки державного виконавця визначені статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження", якою, крім іншого, передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до частин 1-4 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Як зазначено представником відповідача та підтверджується матеріалами виконавчого провадження, заходи щодо виявлення майна були вжиті державним виконавцем у відповідності до чинного законодавства.

Однак, загальна сума стягнення по виконавчому провадженню №49907785 у справі №802/1591/14-а становить 1968,98 грн., в той час як арешт накладено державним виконавцем на все рухоме та нерухоме майно позивачки, в тому числі на квартиру №104 з балконом та лоджією в житловому будинку літ."А", що значно перевищує суму стягнення. Дослідити вартість арештованого майна суд не має можливості, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутнє визначення вартості, оцінки майна боржника.

Згідно ст.58 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Судом встановлено, що старший державний виконавець всупереч вимогам закону, не переконавшись у відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, прийняв оскаржувану постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження.

Крім того, всупереч Закону України "Про виконавче провадження" оскаржуваною постановою накладений арешт на все майно боржника, без дослідження його вартості та не в межах суми стягнення, тому, суд приходить до висновку щодо протиправності постанови старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Визначаючись щодо накладення арешту на рахунки боржника, суд зазначає наступне.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем отримано відповідь від Державної податкової служби України № від 01.04.2016 року на запит №17933632 від 31.03.2016 року про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах божниками - юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями щодо фізичної особи ОСОБА_2. Як вбачається з зазначеної відповіді, ОСОБА_2 відкрито 5 рахунків, чотири з яких у ПАТ "Альфа-банк" у м.Києві та один у АТ "УкрСибБанк".

Позивач зазначив у позовній заяві, що державним виконавцем накладено арешт на всі рахунки ОСОБА_2, включаючи ті рахунки, які відкриті позивачем на ім`я ОСОБА_2 як фізичної особи, що є протиправним. Суд не погоджується з зазначеним, оскільки ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_2 як фізична особа є однією особою, яка сплачує податки та займається підприємницькою діяльністю.

Визначаючись щодо накладення арешту на пенсійний рахунок позивача, суд приходить до переконання про його протиправність, оскільки хоча закон і передбачає такий арешт коштів боржника, однак, згідно ст.68 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

Оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що державний виконавець переконався у відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах зазначені дії є передчасними. Крім того, у позивача, згідно матеріалів виконавчого провадження є рухоме та нерухоме майно, яке може покрити в повному обсязі належну до стягнення суму.

Щодо кредитних рахунків позивача, суд зазначає, що такий арешт передбачений чинним законодавством, однак враховуючи порушення порядку ведення виконавчих дій, зазначена постанова про арешт рахунків боржника підлягає скасуванню у повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи, державним виконавцем 30.03.2016 року прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а лише 05.04.2016 року постанова про арешт коштів боржника. Тобто, державний виконавець, всупереч вимог Закону України "Про виконавче провадження", не перевіривши наявність у боржника коштів на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах, на які в першу чергу звертається стягнення за виконавчими документами, наклав арешт на майно боржника. Зазначеними діями державного виконавця порушено порядок звернення стягнення, тому суд приходить до переконання про протиправність дій останнього щодо прийняття постанови від 05 квітня 2016 року про арешт коштів боржника.

Визначаючись щодо вимоги позивача про стягнення з Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції матеріальних збитків в сумі 14494,00 грн. суд приходить до переконання про відсутність підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій нанесені збитки (майнова шкода) в результаті порушення її громадянських прав, має право на їх відшкодування.

Майновими збитками вважаються втрати, які особа понесла у зв'язку із знищенням або ушкодженням майна, а також витрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права(реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якби його право не було порушене(упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майновий збиток, нанесений неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також збиток, нанесений майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об'ємі особою, яка його нанесла.

Однак, Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2014 року у адміністративній справі №802/1591/14-а за позовом управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено повністю. Прийняте рішення про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 1968,98 грн. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року рішення залишено без змін та воно набрало законної сили.

Позивачу було відомо про рішення суду щодо стягнення з неї боргу на користь Пенсійного Фонду, про виконавчий лист від 16 червня 2014 року та відкрите виконавче провадження від 25.01.2016 року. Однак, всупереч зазначеному, позивач кошти не сплатила. Поряд з цим, для інших потреб остання отримала кредит в банківських установах.

Суд зазначає, що дана сума стягнення у позивача виникла не з вини органів виконавчої служби, а на підставі рішення, яке набрало законної сили. На державного виконавця лише покладено обов`язок вживати заходів щодо примусового стягнення коштів, як це передбачено чинним законодавством України.

Тому, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

Щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. суд зазначає наступне.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Обґрунтовуючи розмір заподіяної моральної шкоди, позивач посилається на те, що допущене відповідачем порушення її прав призвело до того, що позивач залишилась без засобів до існування, оскільки накладено арешт на пенсійний рахунок. Позивач не має коштів на оплату житлово-комунальних послуг, лікування, придбання продуктів харчування, ліків. В зв`язку з чим погіршився фізичний та моральний стан позивачки.

Проте позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, а також не підтверджено наявності причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи та підтверджено позивачем, погіршення її фізичного стану настало задовго до вчинення протиправних дій відповідачем. Це підтверджується довідкою МСЕК про серії 12 ААА №048535 про інвалідність та копією виписки з історії хвороби №530.

Відтак і з цих мотивів немає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України).

Водночас в силу положень ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених вище обставин, дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_2, а саме в частині визнання протиправними та скасування постанов старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 05 квітня 2016 року про арешт коштів боржника.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач ухвалою суду звільнена від сплати судового збору, а відповідачем не надано суду документального підтвердження судових витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відтак питання про стягнення зі сторін судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_1 від 05 квітня 2016 року про арешт коштів боржника.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна