Справа № 815/213/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/213/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Мороз А.П.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представник відповідача Стаценко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 14 грудня 2015 року № 3130к заступника генерального прокурора України - прокурора Одеської області про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Одеської області з 14 грудня 2015 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури Одеської області з 14.12.2015 р.;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 року.

В обґрунтування заявленої правової позиції позивач зазначає, що Наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області від 14.12.2015 року №3130к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") на підставі наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №87ш.

На думку позивача звільнення та наказ від 14.12.2015 року № 3130к є незаконими, і такими, що грубо порушують права на працю, що і стало підставою для звернення до суду.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував. В обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення, в яких зокрема, зазначив, що наказ заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області від 14.10.2015 № 3130к прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про прокуратуру».

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

В органах прокуратури України ОСОБА_1 працював з серпня 1999 року.

З 20.12.2013 року призначений на посаду заступника прокурора м. Одеси.

30.09.2015 р. ОСОБА_1 попереджено про звільнення відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України та п. 51 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а/с. 75).

14.12.2015 року Наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 3130к, радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора м. Одеси з 14.12.2015 р. у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру") (а/с. 77).

З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений 14.12.2015 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон України №1697-VII).

Із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" була змінена система органів прокуратури України. У статті 7 Закону України №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

У структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи управління та відділи.

Відповідно до п. 5-1 Розділу XIII "Перехідні положення" Закону № 1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування.

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Законом №1697-VII було запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Так, ст. 28 Закону №1697-VII встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Пунктом 1.1 наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року (а/с. 70-74), у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Одеської області та виключено штатні розписи усіх районних та прирівняних до них прокуратур, в тому числі і штатний розпис прокуратури м. Одеси.

Цим же наказом (пункт 1.2) затверджено штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Одеської місцевої прокуратуру № 1, Одеської місцевої прокуратуру № 2, Одеської місцевої прокуратуру № 3, Одеської місцевої прокуратуру № 4.

Даний наказ вводиться в дію з 15 грудня 2015 року, про що у ньому безпосередньо зазначено.

Таким чином, відбулось утворення Одеської місцевої прокуратуру № 1, № 2, № 3, № 4, що дає підстави дійти висновку, що зміни в організації виробництва і праці у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі Одеської області дійсно мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

30.09.2015 року ОСОБА_1 відповідно до статті 49-2 КЗпП України була оголошено попередженням про звільнення, про що свідчить акт про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення (а/с. 76). Із його змісту вбачається, що позивач попереджений про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Тобто, відповідач вказав позивачу на можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією прокуратури м. Одеси з 14 грудня 2015 року, яке відбудеться за наявності зазначених вище умов.

Наведене фактично свідчить про те, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись знову ж таки не відповідачем як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

У підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах.

Так, на виконання п.5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру", з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України виданий наказ №98 від 20 липня 2015 року "Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах" (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_1 була доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак останній повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру, за умови успішного проходження тестування.

Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Позивачем 22.07.2015 року подано заяву на зайняття адміністративних посад в Одеській місцевій прокуратурі № 1- керівника, першого заступника керівника та заступника керівника цієї місцевої прокуратури так і на зайняття посади прокурора в Одеській місцевій прокуратурі № 2.

ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру», тестування не пройдено.

Суд звертає увагу позивача не те, що за положеннями статті 28 Закону №1697-VII добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах.

А тому, зважаючи на викладене та враховуючи, що позивач не проходив тестування, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду у створеній Одеській місцевій прокуратурі.

Відносно переважного права позивача на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, то в розумінні даної норми, а також положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

У даному випадку Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повністю узгоджується із ч. 1 ст. 42 КЗпП. А тому застосування вимог трудового законодавства щодо наявного у ОСОБА_1 переважного права у залишенні на роботі неможливе, оскільки позивач взагалі не проходив тестування і як наслідок не отримав місце у рейтинговому списку, що позбавляє його права конкурувати з іншими особами, які отримали певний бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі.

Пункт 1 ч. 1. ст. 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Законом України №1697-VII та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що оскільки орган прокуратури в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з не проходженням тестування, тому звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону.

Суд вважає за необхідне відмітити те, що статтею 16 Закону України "Про прокуратуру" визначенні гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п.1 ч.1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому слід зазначити, що із набуттям чинності новим Законом України "Про прокуратуру" запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якої є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Такі підходи реалізовуються у тому, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Також передбачено, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п. п. "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII).

Суд звертає увагу на те, що зазначеними положеннями встановлений безальтернативний порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме: виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Крім того, Порядком проведення тестування та чотирирівневого конкурсу на заняття посад в місцевих прокуратурах передбачено, що при проведенні тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб - п.1.6 Порядку.

Тому, на переконання суду, надання будь-яких переваг особі, яка не пройшла встановлений законом безальтернативний порядок призначення на посаду у місцеву прокуратуру, призведе до порушення встановлених ст. 16 Закону №1697-VII гарантій незалежності прокурорів та нівелює принципи, на яких базується формування нової прокуратури України, що є недопустимим.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про наявність законодавчо визначених підстав та обґрунтованість прийняття наказу № 3130к від 14.12.2015 р.

Крім того, суд критично ставиться до посилань позивача на необхідність застосування приписів КзпП України, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому, Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року №21-8а15 зазначено, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється. Відповідно до ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання призначення на посаду прокурорів, їх звільнення визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про прокуратуру".

За вказаних обставин, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що його звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства (КЗпП України), що регулюють порядок звільнення за скороченням штатів, встановлюють додаткові гарантії для працівника.

Суд критично ставиться до посилань позивача щодо протиправності дій прокуратури Одеської області через не переведення позивача до прокуратури вищого рівня, оскільки ст. 38 Закону України «Про прокуратуру» встановлений порядок такого переведення. Зокрема, для вирішення питання необхідна згода працівника, яка висловлюється шляхом подання відповідної заяви, і як наслідок, проведення конкурсу для з'ясування наявності відповідного стажу, професійного рівня, досвіду, морально - ділових якостей та перевірку готовності до здійснення повноважень в іншому органі прокуратури, у т.ч. вищого рівня.

Така заява позивачем не подавалась, а тому, питання переведення відповідачем не вирішувалось.

Також необґрунтованим є твердження позивача щодо порушення порядку звільнення, зокрема, щодо неналежного його попередження про наступне вивільнення.

Як встановлено судом, заступником Генерального прокурора України - прокурором Одеської області Д. Сакваралідзе підписано попередження про звільнення заступника прокурора м. Одеси ОСОБА_1

30.09.2015 року прокурором м. Одеси Г. Мамедовим, прокурором прокуратури м. Одеси О. Щербаковим, спеціалістом 1 категорії прокуратури м. Одеси Л. Князєвою складено акт про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення ОСОБА_1

Складання цього акту, а також дійсність викладеного у ньому підтверджено і письмовими поясненнями заступника прокурора області Г. Мамедовим (на час спірних правовідносин займав посаду прокурора м. Одеси).

Суд не приймає доводи позивача щодо обов'язкової реєстрації внутрішнього документу (акту про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення) у відповідності до «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 р. № 3, з огляду на таке.

Приписами ст. 492 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників попереджують не пізніше ніж за два місяці.

Законодавець не визначив обов'язковість попередження у письмовій формі.

В свою чергу це доцільно зробити у письмовій формі, а факт свого ознайомлення працівник засвідчує підписом і зазначає дату проведення ознайомлення, що надалі виключає можливість виникнення спору з приводу як самого факту попередження, так і дати його вручення. З наступного після ознайомлення дня починається збіг двомісячного строку, встановленого статтею 492 КЗпП.

Недотримання строку попередження працівника при звільненні, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, тягне лише зміну судом дати звільнення, з урахуванням дати попередження, протягом якої він працював (абз. 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92).

Як констатує ЄСПЛ в своїй судовій практиці «Незначний зв'язок чи не пов'язані наслідки є недостатніми обставинами для застосування статті 6 §1 Конвенції (справа «Boulois проти Люксембургу».

З огляду на практику ЄСПЛ суд дійшов висновку, що посилання позивача на порушення реєстрації внутрішніх документів має незначний вплив на вирішення спору, а отже, не порушує принципів, закріплених у статті 6 Конвенції.

Ратифікувавши Конвенцію та протоколи до неї, держава перед усім зобов'язалася гарантувати, кожному хто перебуває під її юрисдикцією, права і своюоди, визначені у Конвенції та цих протоколах.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ «У випадку коли законодавством висуваються умови для того, щоб обіймати певну посаду чи займатися, певною діяльністю, кандидат, який задовольняє ці вимоги, має право обіймати дану посаду чи виконувати певну діяльність (справа «Де Моор проти Бельгії»).

Викладене вище свідчить, що позивач по справі не міг бути призначений на посаду або переведений на іншу, оскільки не виконав вимоги, які закріплені у національному законодавстві, зокрема, Законі України «Про прокуратуру».

З урахуванням встановленого суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 14 грудня 2015 року № 3130к.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторон процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

18 травня 2016 року.