Справа № 804/15395/15
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2016 рокусправа № 804/15395/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гімона М.М.

суддів: Чумака С. Ю. Юрко І.В.

за участю секретаря судового засідання: Федосєєвій Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Фат Л.М., розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року по справі № 804/15395/15 за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до суду, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 06.08.2015р. №48-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області у зв'язку із відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2015 року по день ухвалення судового рішення, а також стягнути з відповідача на користь позивача 2500,00грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року даний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 06.08.2015р. №48-о про звільнення ОСОБА_1 06 серпня 2015 року з посади головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області у зв'язку із відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці згідно п.6 ст.36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області з 06 серпня 2015 року. Зобов'язано Верхньодніпровську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (з відповідними змінами та доповненням), за період з 07 серпня 2015 року по 14 грудня 2015 року. Стягнуто з Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 2500,00грн. (дві тисячі п'ятсот гривень 00 копійок) в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Вважаючи вказане рішення таким, що винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що позивач відмовився від запропонованих посад при зміні умов праці, які відбулися в наслідок реорганізації податкової інспекції, тому її звільнення було законним. Про наступне вивільнення позивач був попереджений завчасно, а при звільненні їй виплачена допомога, що суд також не врахував. Також суд першої інстанції помилково поновив позивача на роботі в юридичній особі, яка була припинена, а до нової юридичної особи позивача на роботу не приймали. При цьому датою поновлення суд помилково зазначив 06.08.2015 р., оскільки це дата звільнення позивача. При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не врахував, що тривали розгляд справи відбувся в тому числі із вини позивача. Стягнувши моральну шкоду суд не врахував, що умовами трудового договору таке право для позивача передбачено не було.

Позивач в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити в силі.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати постанову суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що останню необхідно задовольнити частково з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала у органах державної податкової служби з 19.11.1993 року.

З 01.07.2013р. призначена в порядку переведення на посаду головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з робочим місцем у м. П'ятихатки.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» Верхньодніпровська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області була реорганізована шляхом приєднання до Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

12.05.2015р. ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням, в якому зазначалося, що з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», керуючись Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011р. №1074, наказів Міністерства доходів і зборів України від 15.09.2014р. №10 «Про реорганізацію головних управлінь Міндоходів в окремих областях», від 25.09.2014р. №2113-о «Про уповноваження голів комісій», наказів Державної фіскальної служби України від 12.09.2014р. №129 «Про затвердження типових структур територіальних органів ДФС», від 25.09.2014р. №619-о «Про надання повноважень», від 05.11.2014р. №245 «Про затвердження чисельності працівників окремих державних податкових інспекцій головних управлінь ДФС», наказів Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 22.04.2015р. №1 «Про введення в дію структури Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області», від 08.05.2015р. №2 «Про введення в дію штатного розпису на 2015 рік Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області» адміністрація Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області попереджає про переведення позивачки на іншу посаду у зв'язку з реорганізацією Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області або про наступне звільнення із займаної посади 15 липня 2015 року згідно з п.6 ст.36 КЗпП України. Пропозиції щодо наявних вакантних посад у структурі територіальних органів ДФС у Дніпропетровській області будуть запропоновані протягом двох місяців апаратом Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області.

15.07.2015р. позивачка поштою направила заяву на імя начальника Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якій просила призначити її в порядку переведення на посаду головного державного інспектора Пятихатського відділення Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області з 15.07.2015р. (т.1 а.с.16). Згідно потового повідомлення про вручення поштового відправлення вказана заява була отримана відповідачем 21.07.2015р. (т.1 а.с.17). Відповіді на цю заяву позивачка не отримала.

06.08.2015 р. позивачу були запропоновані посади: головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області; головного державного інспектора координаційно-моніторингового відділу Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області; головного державного інспектора відділу ІТ Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області з робочим місцем у м. Верхньодніпровську (т.1 а.с.76). ОСОБА_1 від запропонованих посади з переведенням в іншу місцевість відмовилась.

Наказом Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 06.08.2015р. №48-о ОСОБА_1 була звільнена 06 серпня 2015 року з посади головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці згідно п.6 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.19).

Згідно штатного розпису Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області на 2015 рік та Переліку працівників Пятихатського відділення Верхньодніпровської ОДПІ з додатковими поясненнями вбачається, що до реорганізації у Пятихатському відділенні обліковувалися та фактично працювали на 3 посадах головних державних інспекторів Бугара В.В., Бурлак О.Г. та Оліщук Т.Д., та існувало ще 3 посади головних державних ревізорів-інспекторів (т.1 а.с.71-75,173-179, т.2 а.с.122). При цьому шляхом порівняння структури та штатного розпису реорганізованої Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області зі структурою та штатним розписом Верхньодніпровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області судом встановлено, що реорганізація податкової інспекції не супроводжувалась скороченням штату працівників. В тому числі не відбулося скорочення штату і в Пятихатському відділенні, де працював позивач. Навпаки відбулося збільшення штатних одиниць Пятихатського відділення з 6 до 9 (т.1 а.с.48-51, 78-83).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач оскаржила його до суду, правомірність винесення якого і є предметом розгляду у даній справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з незаконності спірного наказу, оскільки скорочення чисельності та штату працівників фактично не відбулося, а реорганізацію відповідач використав як привід для зміни істотних умов праці працівника без його згоди, запропонувавши позивачу змінити місце роботи, при цьому скористався його відмовою для незаконного звільнення. Поновляючи позивача на роботі з дня звільнення, суд зобов'язав відповідача здійснити нарахування середнього заробітку за час прогулу та стягнув моральну шкоду.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно пункту 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Крім того, статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Отже, для вирішення спору щодо правомірності звільнення особи на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України слід встановити чи буди передбачені цією нормою обставини, які зумовили звільнення особи, та чи не могли бути збережені колишні істотні умови праці.

Що стосуються переведення в іншу місцевість підприємства, установи, організації, то колегія суддів зазначає, що в результаті реорганізації відповідача такого переведення не відбулось, оскільки і сама юридична особа, і її структурні підрозділи, зокрема П'ятихатське відділення, залишились за попередніми адресами.

Також слід зазначити, що реорганізації відбулась шляхом створення відповідача як юридичної особи з наступним приєднанням до нього Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області. За таких обставин до відповідача перейшли всі права та обов'язки приєднаної юридичної особи, до якої також перейшли всі повноваження Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області як територіального органу виконавчої влади. При цьому в результаті такої реорганізації за приписами ст. 36 КЗпП України дія всіх трудових договорів працівників Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області продовжується.

Отже, за таких обставин у відповідача був обов'язок здійснити переведення позивача до новоствореної юридичної особи на посаду із ідентичними умовами праці, оскільки реорганізація юридичної особи шляхом приєднання сама по собі не є безумовною підставою для припинення трудового договору.

Щодо наявності іншої обставини для звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України, а саме наявності зміни істотних умов праці, то за приписами ст. 32 КЗпП України слід встановити чи не було можливості у роботодавця зберегти колішні істотні умови.

Оскільки спір виник саме через можливість зберегти істотні умови у вигляді місцевості розташування робочого місця позивача і саме зі зміною цієї умови позивач не була згодна, то колегія суддів зазначає, що судом встановлено, що у новоствореній установі фактично були збережені робоче місце в П'ятихатському відділенні із розташуванням в м.П'ятихатки, на якому працював позивач. При цьому кількість таких робочих місць навіть збільшилась з 6 до 9.

На зміну інших істотних умов праці, як то назва посади, умови оплати та функціональні обов'язки, позивач був згоден, про що свідчить письмова заява відповідача від 15.07.2015 року, направлена на адресу відповідача, і ця обставина не заперечується сторонами.

Отже, підстав для припинення відповідачем трудового договору із відповідачем з підстав, визначених п.6 ст.36 КЗпП України не було, а тому наказ про звільнення позивача з цих підстав є протиправним.

Та обставина, що позивач відмовився від запропонованих посад в іншій місцевості в даному випадку не має юридичного значення і не може бути підставою для звільнення особи за п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки переведення особи на роботу навіть в межах цієї ж юридичної особи до іншої місцевості без її згоди не допускається.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта про те, що у спірних правовідносинах роботодавець мав можливість на новоствореному підприємстві прийняти на роботу осіб, які мали кращі показники та ефективність роботи є недоречними, оскільки у спірних правовідносинах до новоствореної особи перейшли права та обов'язки Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, зокрема щодо продовження наявних трудових договорів з працівниками і ці процедури не передбачають можливості примусової зміни істотних умов цих трудових договорів в залежності від оцінки продуктивності працівників без їх згоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що проведена відповідачем раціоналізація робочих місць, метою якої, як зазначали представники відповідача, було саме впорядкування робочих місць працівників які обліковувалися в Верхньодніпровській ОДПІ (м. Верхньодніпровськ), але фактично їх робоче місце було в м. П'ятихатки (П'ятихатському відділенні), не повинна була стосуватися тих працівників, які і працювали і обліковувалися у П'ятихатському відділенні у м. П'ятихатки, як-то ОСОБА_1, оскільки їх робочі місця впорядкуванню за означених підстав не підлягали. Однак, всупереч вимог законодавства, фактично проведена раціоналізація відбулася, зокрема, шляхом намагання перевести працівника (ОСОБА_1.), яка працювала на посаді саме в П'ятихатському відділенні, в Верхньодніпровську ОДПІ з робочим місцем у м.Верхньодніпровську (в іншій місцевості) задля звільнення робочого місця для іншого працівника (ОСОБА_3.), який обліковувався саме працівником Верхньодніпровської ОДПІ, а не її П'ятихатського відділення, що суперечить вимогам ст.32 КЗпП України.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з підстав пункту 6 статті 36 КЗпП та, відповідно про протиправність спірного наказу відповідача від 06.08.2015р. №48-о про звільнення ОСОБА_1.

У зв'язку з допущенням з боку відповідача незаконного звільнення позивача, враховуючи положення ст. 235 КЗпП, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача на посаді головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, оскільки з Верхньодніпровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області позивачка фактично у трудових відносинах не перебувала, що сторонами визнається, водночас, саме на відповідача, як правонаступника Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, покладається обов'язок здійснити поновлення незаконно звільненого працівника, тим більше що її звільнення відбулось за наказом саме Верхньодніпровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Доводи апелянта про те, що на час винесення судом першої інстанції постанови суду юридична особа, в якій суд поновив позивача на посаді, була припинена, не заслуговують на увагу, оскільки припинення Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області пов'язано саме із її приєднанням до Верхньодніпровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, до якої перейшли всі права та обов'язки припиненої юридичної особи як до правонаступника, в компетенції якого знаходиться питання виконання судового рішення про поновлення позивача на попередній посаді шляхом видання відповідного наказу про поновлення особи на роботі шляхом переведення на відповідну посаду до Верхньодніпровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Іншого ефективного способу захисту порушених трудових прав позивача з урахуванням застосованої форми реорганізації податкового органу (припинення в наслідок приєднання до юридичної особи) в даній ситуації у суду немає.

В той же час, вирішуючи питання про дату, з якої слід поновити позивача на посаді, суд першої інстанції припустив помилку і не врахував, що останнім робочим днем позивача був день його звільнення, тобто 06.08.2015 р. Тому поновленою на роботі особа повинна бути з 07.08.2015 року.

За таких обставин постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині дати поновлення на роботі.

Крім того, відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права колегія суддів дійшла висновку, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції всупереч вказаним нормам розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу не здійснив, що є підставою для зміни постанови суду і в цій частині.

Розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів враховує довідку про нараховану заробітну плату позивачу за два повні місяці роботи до звільнення (т.1 а.с. 21), згідно якої за червень-липень 2015 р. позивачу нараховано (3592,84+3010,64) 6603,48 грн. Враховуючи, що згідно розрахункових листів позивача (т.1 а.с. 146) в ці два місяці позивач мав 43 робочі дні, то середньоденна заробітна плата складала (6603,48 грн. : 43 р/д) 153,57 грн. Оскільки за період з 07.08.2015 року по день винесення рішення судом першої інстанції (14.12.2015 р.) позивач мав би 90 робочих днів, то заробіток за час вимушеного прогулу склав (90х153,57 грн.) 13821,24 грн., які і підлягають стягненню з відповідача, який є правонаступником Верхньодніпровської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області. При цьому при здійснені виплати вказаної суми відповідачем повинні бути здійснені належні утримання податків та обов'язкових платежів, а також враховано суму виплаченої при звільненні позивача допомоги.

Що стосується стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що за приписами ст.. 237-1 КЗпП України таке право за працівником передбачено у випадку порушення роботодавцем його трудових прав і це право не поставлено у залежність від наявності таких застережень у трудовому договорі або контракті працівника.

Оскільки судом обґрунтовано встановлено, що права позивача були порушені відповідачем в наслідок його незаконного звільнення, і у зв'язку із цим порушенням прав позивачу завдано моральні страждання, то позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягали задоволенню.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд першої інстанції вірно оцінив ступінь моральних страждань та переживань позивача, який тривалий час пропрацював на державній службі в одному податковому органі, через звільнення вона втратила дохід та була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, через звільнення позивач втратила усталені соціальні та життєві зв'язки. Більш того, після необґрунтованого попередження про майбутнє вивільнення та усвідомлення того, що її на відміну від інших працівників не переводять до новоствореного податкового органу, позивачка хвилювалась та нервувало, що призвело до погіршення стану її здоров'я, що підтверджено копіями медичних документів (т.1 а.с. 22-27). Отже стягнута судом сума в розмірі 2500 грн. повністю відповідає завданій позивачу моральній шкоді.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно по суті вирішено справу, однак з помилковим застосуванням норм матеріального права, що в свою чергу є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року по справі № 804/15395/15 - змінити.

В абазі третьому резолютивної частини постанови суду першої інстанції слова та цифри «з 06 серпня 2015 року» змінити на слова та цифри «з 07 серпня 2015 року».

Абзац 4 резолютивної частини постанову суду викласти в наступній редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 з Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13821,24 грн. з утриманням податків та обов'язкових платежів і з урахуванням раніш виплачених сум.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

Головуючий: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: І.В. Юрко