Справа № 813/1933/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 р. Справа № 876/8486/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Сеника Р. П.;

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Райагробуд» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Райагробуд» до Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2015 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Райагробуд» до Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 27 вересня 2013 року.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що долучені до матеріалів справи документи щодо використання придбаних товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності, на думку позивача, повністю спростовують висновки Дрогобицької ОДПІ, а тому прийняті на цій основі податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що висновки про порушення ТзОВ «Райагробуд» вимог Податкового кодексу України є обґрунтованими і прийняті на їх основі податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем товариством з обмеженою відповідальністю «Райагробуд», подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що з 09 серпня 2013 року по 15 серпня 2013 року Дрогобицькою ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку діяльності ТзОВ «Райагробуд» дотримання вимог податкового законодавства по операціях придбання у ТзОВ «Викуп» за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2013 року, у ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» за період з 01 липня 2011 року по 31 березня 2013 року товарів (робіт, послуг) та подальшого їх використання у господарській діяльності, за результатами якої складено Акт перевірки № 49/22-1/03585248 від 22 серпня 2013 року (далі акт перевірки від 22 серпня 2013 року).

Під час проведення перевірки податковим органом використано протокол допиту ОСОБА_1, засновника ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент», який повідомив, що у проведенні господарської діяльності вказаних підприємств участі не брав, документи фінансово-господарської діяльності таких юридичних осіб підписував за винагороду без розуміння їх змісту, хто подавав податкову звітність та вів бухгалтерський облік не знає, печатками товариств не володів.

За результатами здійсненої перевірки відповідачем встановлено, що взаємовідносини між ТзОВ «Райагробуд» та його контрагентами ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» не підтверджено та визнано такими, що не мали реального товарного характеру, лише зафіксовано документування операцій по регістрах бухгалтерського обліку, тобто визнано безтоварними, в ході перевірки не підтверджено наявність поставок товарів від ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент», що свідчить про те, що укладені угоди між контрагентами здійснені без мети настання реальних наслідків.

У акті перевірки від 22 серпня 2013 року зафіксовано, що ТзОВ «Райагробуд» порушено вимоги п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього в сумі 25886,00 грн., в тому числі за ІІ-ІІІ квартали 2011 року в сумі 2113,00 грн., за ІІ-IV квартали 2011 року в сумі 25886,00 грн.; п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в сумі 31849,00 грн., в тому числі за вересень 2011 року в сумі 3150,00 грн., за жовтень 2011 року в сумі 3556,00 грн., за листопад 2011 року в сумі 17853,00 грн., за грудень 2011 року в сумі 7290,00 грн.

На підставі акта перевірки від 22 серпня 2013 року Дрогобицькою ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 27 вересня 2013 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 та збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 39811,00 грн. та податку на прибуток на суму 25886,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат. Пунктом 138.4. вказаної статті визначено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України передбачено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

При цьому, підп. 14.1.181 ст. 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника. (п. 198.4 ст.198 ПК України).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПК України).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку про те, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на формування податкового кредиту та віднесення до валових витрат підприємства витрат на придбання товарів (робіт, послуг) є належне документальне підтвердження факту понесення таких витрат та їх зв'язок з господарською діяльністю підприємства.

При цьому, як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містити достовірну інформацію про обставини, з якими законодавство пов'язує реалізацію права платника на податковий кредит та на формування валових витрат.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні норми містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 в (редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення №168/704)

Згідно з п.2.4 Положення, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.16 Положення № 168/704 забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам.

Згідно з п. 11 ОСОБА_2 перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих ОСОБА_2. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Хоча серед документів, з якими чинне податкове законодавство пов'язує право платника на податковий кредит та на формування валових витрат, документи про перевезення вантажу не перелічені як обов'язкові, однак для достеменного з'ясування реального характеру господарської операції з поставки товару необхідно дослідити усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції (як-от при поставці товарів - документи на підтвердження їх транспортування, виконання вантажно-розвантажувальних робіт, прийняття за кількістю та якістю, зберігання тощо), наявність у організації-контрагента основних засобів та трудових ресурсів, необхідних для вчинення дій, що становлять зміст відповідних операцій з поставки, і на підставі цього зробити вмотивований висновок про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, зміни у їх майновому стані як обов'язкова ознака господарської операції.

Отже, товарно-транспортна накладна належить до первинної бухгалтерської документації, наявність якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковою.

Також чинним законодавством не передбачена заміна згаданих транспортних документів будь-якими іншими документами, тому здійснення поставки товарів на будь-яких умовах не звільняє учасників господарської операції від складання первинних документів, які передбачені законодавством про бухгалтерський облік.

Дана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в ухвалі від 27.03.2012 року та Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвала суду від 28.11.2012 року №К/9991/23061/12, від 30.01.2013 року №К/9991/43795/12.

Разом з тим, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди (бюджетного відшкодування з бюджету) є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

Реальність господарських операцій з ТзОВ «Викуп» (будівельні матеріали) на загальну суму 40238,34 грн., згідно усної домовленості, позивач доводить видатковими накладними (а.с.131,137); платіжним дорученням (а.с.156); податковими накладними (а.с.130,136).

На підтвердження здійснення господарських операцій згідно усної домовленості із ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» з придбання автомобільних запчастин та будівельних матеріалів, позивачем до матеріалів справи долучено податкові накладні (а.с. 126, 128, 132, 134); видаткові накладні (а.с. 127, 129, 133, 135); платіжне доручення (а.с. 156).

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що актів приймання-передачі продукції, товарно-транспортних накладних з відмітками про передачу та отримання ТМЦ на таких обєктах, де проводились будівельні роботи ТзОВ «Райагробуд» суду не надано, що, у свою чергу, підтверджує доводи відповідача про неможливість фактичного отримання, відвантаження і доставки від ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» вищевказаних товарів. Оскільки, при отриманні згідно накладних товарно-матеріальних цінностей, таких як, пісок, гравій, вапно навантаження та доставка яких, потребує значної кількості відповідних транспортних засобів, механізмів та робочої сили, ТзОВ «Райагробуд» необхідно мати транспортні та супроводжувальні документи, а саме товарно-транспортні накладні за формою № 1-ТН, яка затверджена наказом Міністерства транспорту України, Міністерства статистики України від 29.12.1995 р. №488/346.

Суду не було надано подорожніх листів вантажного автомобіля, що повинні бути оформлені у випадку використання власного автотранспорту в господарській діяльності, доказів постачання будматеріалів іншими субєктами господарювання позивачем також не представлено.

На підтвердження використання придбаних ТМЦ у господарській діяльності позивачем також надано акти списання (а.с.138-141), проте такі не містять інформації про транспортні засоби, які ремонтувались та не надано документів, які б підтверджували необхідність у проведенні ремонту транспортних засобів (дефектні акти, тощо).

Щодо долучених до матеріалів справи видаткових накладних, суд зазначає, що такі не містять даних (прізвища, імені, по-батькові, посади), які дають змогу ідентифікувати осіб ТзОВ «Райагробуд», які брали участь у здійсненні господарських операцій, а саме отримували товарно-матеріальні цінності, не вказано також і номери та дати довіреностей, на підставі яких отримувався товар.

Оцінюючи реальність господарських операцій, суд враховує необхідність наявності низки первинних документів, які відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а саме: належного договору на поставку товарів, відповідних документів на підтвердження виконання такого договору та звязку понесених витрат з господарською діяльністю підприємства, зокрема, реальне подальше використання товарів у господарській діяльності та збільшення обсягів виробництва, продаж й конкретні результати від цього.

Встановлено, що під час проведення перевірки позивача щодо підтвердження господарських відносин із його контрагентами використано протокол допиту гр. ОСОБА_1, який заперечує своє відношення до ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент». В той же час, долучені до матеріалів справи видаткові та податкові накладні (а.с. 126-137) містять підписи ОСОБА_1

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував постанову Верховного Суду України від 5 березня 2012 року, в якій вказано, що «зареєстровані в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України і Реєстрі платників податку на додану вартість за зверненням невстановлених осіб від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності цих товариств, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, отже, виписані від їх імені податкові накладні не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним».

На підставі цього судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що подані ТзОВ «Райагробуд» первинні документи на обґрунтування права на податковий кредит та на формування валових витрат не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не можуть слугувати підставою для внесення відповідних записів до бухгалтерського обліку та, відповідно, не можуть враховуватися підприємством при формуванні податкового кредиту та валових витрат.

Позивачем також не подано товарно-транспортних накладних чи подорожніх листів вантажного автомобіля, наявність яких є обов'язковою для підтвердження факту перевезення товару, не подано належного спростування тверджень відповідача щодо невідповідності документів, які слугувати підставою для формування валових витрат вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що, в свою чергу, обґрунтовує правомірність донарахування контролюючим органом податкового зобов'язання з податку на прибуток у відповідній сумі.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що надані позивачем докази не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між ТзОВ «Райагробуд» та його контрагентами ТзОВ «Викуп» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент», оскільки платник податку не надав належних доказів на підтвердження факту переміщення/транспортування товарно-матеріальних цінностей та їх подальшого використання у господарській діяльності, а долучені до матеріалів справи документи не містять обовязкових реквізитів, визначених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Сама по собі наявність окремих документів не є підставою для висновків про фактичне здійснення господарських операцій, що, в свою чергу, вказує на відсутність підстав для формування валових витрат та податкового кредиту без підтвердження відповідними первинними документами.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів констатує, що податкові повідомлення-рішення від 27 вересня 2013 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, прийняті Дрогобицькою обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Райагробуд» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року в справі № 813/1933/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: Р. П. Сеник

ОСОБА_3

Ухвалу складено в повному обсязі 17 травня 2016 року.