Справа № 808/5913/15
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2016 рокусправа № 808/5913/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року у справі № 808/5913/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень та повернення надмірно сплачених коштів -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому, просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.03.2013 № , від 18.03.2013 року № , від 27.05.2014 № 781-15 і від 13.07.2015 № 23941-15;

- зобов'язати податковий орган повернути надміру сплачену позивачем суму у розмірі 79 297,10 грн., як земельний податок за податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 18.03.2013 і № 781-15.від 27.05.2014 року;

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

ОСОБА_1, не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 ПК України Бердянською ОДПІ Запорізької області винесені податкові повідомлення рішення: від 18.03.2012 № , яким ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов'язання за 2012 рік за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 6 589,34 грн.; від 18.03.2013 № , яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за 2013 рік за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 39 536,04 грн.; від 27.05.2014 № 781-15, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за 2014 рік за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 33 171,72 грн. та від 13.07.2015 № 23941-15, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за 2015 рік за платежем земельний податок з фізичних осіб в сумі 41 431,48 грн.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень, Позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковий орган при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченні чинним законодавством, що свідчить про відсутність підстав для їх скасування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Приписами п. 287.1 ст.287 Податкового кодексу України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з п.271.1 ст.271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до п. 274.1 ст. 274 ПК України ( у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Приписами п.58.1 ст.58 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Отже, земельний податок є однією з форм плати за землю, яка справляється зокрема за постійне користування земельною ділянкою та розраховується виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про донарахування Позивачу земельного податку було перебування у власності ОСОБА_1 нерухомого майна (складських приміщень), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Між тим, в апеляційній скарзі Позивач наголошує, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була передана Бердянською міською радою в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Бекіс» на підставі договору оренди землі від 03.12.2008 року, який до сьогодення є діючим. Зазначена обставина, на думку Позивача, свідчить про відсутність належних підстав для нарахування йому земельного податку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Приписами ч.2 ст.120 Земельного кодексу України визначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно зі ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, приписами чинного законодавства визначено, що при переході права власності на нерухоме майно (будівлі або споруди), до особи також переходить право власності або користування земельною ділянкою на якій розташовані такі об'єкти навіть за умови перебування такої земельної ділянки у користуванні іншої особи.

Як свідчать матеріали справи, 03.12.2008 року між Бердянською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Бекіс» було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку для розміщення та обслуговування складських приміщень, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Договір укладено строком до 01.11.2032 року.

При цьому, встановлені обставини справи свідчать про те, що рішенням господарського суду Запорізької області від 05.06.2012 у справі № 5009/1880/12 за ОСОБА_1 було визнано право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме склад літ. «У» у складі: приміщення складу № 2 площею 876,4 кв.м., приміщення складу № 3 площею 986,8 кв.м.; склад літ. «У1» у складі: приміщення складу № 1 площею 371,1 кв.м., всього загальною площею 2234,3 кв.м.; два пандуси до літ «У»; козирок до літ. «У»; пандус до літ «У1»; козирок до літ. «У1», котельня літ. «С» у складі: котельна № 1 площею 76,4 кв.м., підсобне приміщення № 2 площею 3,9 кв.м., підсобне приміщення № 3 площею 2,7 кв.м., підсобне приміщення № 4 площею 1,6 кв.м., підсобне приміщення № 5 площею 5,5 кв.м., коридор № 6 площею 4,1 кв.м. всього загальною площею 94,2 кв.м.; ганок до літ. «С», вбиральня літ «Т», навіс літ. «Ц» паркан № 4, замощення 1.

На підставі зазначеного рішення суду, 01.11.2012 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, як свідчать матеріали справи, право власності чи користування на земельну ділянку, розташовану під отриманими у власність будівлями зареєстровано не було.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виникає у набувача нерухомості з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Зазначена позиція також кореспондується з позицією Верховного суду України, відображеній у постанові від 07.07.2015 по справі №826/12388/13-а.

Отже, виходячи приписів чинного законодавства та встановлених обставин справи, починаючи з 01.11.2012 року до Позивача перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщенні належні йому на праві власності нерухомі об'єкти (споруди), а з ним і обов'язок по сплаті земельного податку, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість нарахування йому відповідних податкових зобов'язань.

Також, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, Позивач наголошує, що податковим органом були помилково розраховані суми податкових зобов'язань з податку на землю, оскільки за даними Держгеокадастру, зазначеними в листі від 07.12.2015 року, нормативна грошова оцінка лише за 2014-2015 роки є значно меншою, ніж розраховує податковий орган.

Між тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно неможливості належного застосування до спірних правовідносин відомостей зазначено листа, оскільки визначені ним суми не розписані за складовими, а зазначено лише посилання на рішення Бердянської міської ради №62 від 12.07.2013 року та № 1 від 27.12.2005 року, що унеможливлює встановити правильність визначення коефіцієнта індексації та коефіцієнта функціонального використання земельної ділянки.

Натомість, як вбачається з наданих податковим органом розрахунків, оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, Відповідачем при розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки була застосована базова вартість земельних ділянок, визначені рішеннями Бердянської міської ради №62 від 12.07.2013 року та № 1 від 27.12.2005 року, та застосовані коефіцієнти функціонального використання 2.5, як для земель комерційного призначення, що кореспондуються з даними витягу з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земель №1376 від 26.11.2008 року. Також, Відповідачем були враховані коефіцієнти індексації за кожний рік.

Позивачем не були надані до суду розрахунки нормативної грошової оцінки земельної ділянки, які б спростовували зазначені посилання податкового органу.

При цьому, посилання Позивача на витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 06.05.2016 року №1290/86-16, який на його думку спростовує здійснені податковим органом розрахунки, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки зазначені в ньому відомості стосуються порядку розрахунку земельного податку станом на 2016 рік.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень рішень, податковий орган діяв на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Що стосується правомірності повернення надмірно сплачених Позивачем грошових сум, у загальному розмірі 79 297,10 грн., як за земельний податок за податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 18.03.2013 і № 781-15.від 27.05.2014, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.115 п. 14.1 ст. 14 ПК України надміру сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Приписами п 43.4 ст. 43 ПК України встановлено, що платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

У відповідності до п.43.3 статті 43 Податкового кодексу України встановлено, що обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до п. 43.5 ст. 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, приписами чинного визначено, що підставою для повернення надмірно сплачених коштів є заява платника податків, яка подається до податкового органу протягом 1095 днів від дня виникнення помилково сплаченої.

Як свідчать встановлені обставини справи та не заперечується сторонами, Позивачем не подавались до податкового органу заяви стосовно повернення надмірно сплачених сум за податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 18.03.2013 і № 781-15.від 27.05.2014 року.

Отже, право Позивача на повернення надмірно сплачених сум Відповідачем порушено не було, що свідчить про відсутність підстав для його захисту судом та як наслідок відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В даному випадку Позивачем не було надано до суду жодних доказів та пояснень, які б спростовували висновки суду першої інстанції та свідчили про необхідність скасування його рішення.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року була прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення .

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року у справі № 808/5913/15- залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: І.Ю. Добродняк