Справа № 815/3546/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3546/15
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючої судді Потоцької Н.В.
судді Свиди Л.І.
судді Стеценко О.О.
за участю секретаря Мороз А.П.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобов`язання визнати особу біженцем,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що причиною виїзду з Палестини було побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, так як більшість населення Палестини сповідує іслам, в той час як він та його сім`я є християнами. Також позивач вказував, що його сім`я зазнавала погроз, в клініці батька було зіпсоване майно, а йому бризнули в обличчя газом.

Позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду копію особової справи та зазначив, що посилання позивача на неможливість повернення до країни громадянської належності через релігійні причини не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах особової справи, не в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Палестини, уродженець м. Єрусалим, постійно проживав в АДРЕСА_1 , за віросповіданням християнин-католик. За сімейним станом неодружений.

Вперше ОСОБА_1 потрапив до України в 1999 році з метою отримання вищої освіти. На території України навчався до 2005 року, що підтверджується дипломом бакалавра з комп`ютерної інженерії, виданим Одеським національним політехнічним університетом 25.06.2005 року, Свідоцтвом Державного університету Львівська політехніка, а також Дипломом магістра Одеської державної академії холоду (т. 1 а/с. 115, 168, 215).

Після закінчення навчання ОСОБА_1 повернувся до країни постійного проживання, де влаштувався на роботу вчителем до греко - католицької церкви у м. Бейт Сахур. Через декілька місяців позивач звільнився з роботи та 05.09.2006 року знову прибув до України. 27.10.2006 року ОСОБА_1 звернувся за захистом в Україні при цьому не надавши будь-яких пояснень стосовно причин виїзду (т. 1 а/с. 176). Рішенням ДКНР № 120-08 від 17.03.2008 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем, яке він оскаржував у судовому порядку (т. 1 а/с. 154-155, 172).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7877/08/1570 від 24.04.2009 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду (т. 1 а/с. 131), після чого позивач знову повернувся до країни постійного проживання.

17.08.2012 року ОСОБА_1 в`їхав до України. В якості причини неможливості повернення до країни постійного проживання позивач повідомив про дискримінацію християнського населення на палестинських територіях з боку представників політичного руху ФАТХ.

Як вбачається із матеріалів справи, в Україну позивач виїхав із країни свого постійного проживання легально на підставі національного паспорту та візи.

14.05.2013 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а/с. 66-67).

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні було складено висновок від 15 березня 2015 року про відмову ОСОБА_1 (особової справи позивача (№ 2013OD0125) у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що під час розгляду особової справи позивача не виявлено ознак його переслідування, позивач вперше виїхав на територію України з метою навчання, а подальші виїзди були обумовлені лише пошуками кращого життя поза межами країни постійного проживання. Заявник не мав жодних проблем при виїзді та поверненні до палестинських територій. Останній виїзд на територію України позивач здійснив у серпні 2012 року, однак за захистом звернувся лише через рік нелегального перебування в Україні (т. 1 а/с. 124-130).

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року № 363-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

22 травня 2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 305, яке отримано ним 15 червня 2015 року.

Позивач вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення № 363-15 від 27 квітня 2015 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2016 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, зазначила, що суди не з`ясували характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, враховуючи саме його особисту історію та обставини, які передували залишенню позивачем країни свого походження, та на скільки ці обставини загрожуватимуть життю, здоров`ю та свободі позивача у разі його повернення на батьківщину.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам з урахування зауважень висловлених в ухвалі ВАСУ від 15.03.2016 р. суд виходив з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш, ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом встановлено, що на підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні позивач надав наступні документи:

- копія національного паспорту,

- копія диплому,

- медична довідка.

В свою чергу позивач у своїх поясненнях зазначає причину виїзду з Палестини, побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, зокрема, те що позивач та його сім`я є христіянами.

Колегія суддів в свою чергу вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Принципи недискримінації є одним із основоположних у міжнародному праві прав людини. Так, одним із основних принципів Загальної декларації прав люди ни, прийнятої 10 грудня 1948 p., є принцип рівноправ`я.

Згідно зі ст. 2 цього міжнародного акта кожна людина повинна мати всі права та свободи, проголо шені Загальною декларацією, незважаючи на расову приналежність, колір шкіри, стать, мову, релігію, політичні або інші переконання, національне або соціальне походження, майнове, станове або інше становище.

Міжнародний пакт про громадянські та політичні права (набрав чинності, у то му числі для України, 23 березня 1976 р.) у ст. 2 закріплює обов`язок кожної держави-учасниці поважати й забезпечувати визнані у Пакті права всіх людей, які пере бувають під її юрисдикцією, незважаючи на расові ознаки, колір шкіри, стать, мову, релігію, політичні й інші погляди, національне або соціальне походження, майно ве становище, народження або за будь-якою іншою ознакою.

Великий тлумачний словник сучасної української мови визначає дискримінацію як обмеження або позбавлення прав певних категорій громадян за расовою або національною належністю, політичними і релігійними переконаннями.

Релігійна дискримінація обмеження людей в правах за ознакою їх релігійної приналежності. В ряді країн, де представлені декілька релігійних общин, дискримінація зазвичай супроводжується релігійною стратифікацією, коли на соціальній драбині общини мають більш високий чи більш низький статус по відношенню одна до одної.

Європейська конвенція з прав людини не дає визначення поняття «дис кримінація». Стаття 14 Конвенції, закріплює норму, згідно з якою реалізація прав і свобод, викладених у Конвенції, гарантується без якої-небудь дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних та інших поглядів, національного або соціального походження, при належності до національних меншин, майнового становища, народження або інших ознак.

Бруно Недєлєк, суддя Верховного Суду Князівства Монако, коментуючи ст. 14 Європейської конвенції, підкреслює, що ця норма, передусім, закріплює прин цип рівності і, на відміну від решти статей Конвенції, що стосуються «прав і сво бод», не проголошує прав як таких. На його думку, ця стаття швидше встановлює правило реалізації (здійснення) прав, закріплених у статтях 2-13 Конвенції, яке полягає в принципі недискримінації. Він дійшов висновку, що правило, закріпле не у ст. 14, не створює нових прав, а доповнює вже гарантовані права. Додержую чись зазначеного підходу, говорити про право не піддаватися дискримінації неко ректно. Це лише умова для реалізації прав і свобод, а її недотримання є однією з форм правопорушення.

Незважаючи на те, що в основу двох механізмів захисту прав людини (механізму ООН і європейського механізму) покладено різні підходи до розу міння дискримінації, ряд загальних положень, вироблених практикою Євро пейського суду з прав людини, може сприяти розвиткові концепції недис кримінації, що склалася в рамках ООН. Узагальнений аналіз правових позицій Європейського суду дає змогу зробити такі висновки:

- принцип недискримінації не передбачає заборони різного ставлення при здійсненні прав і свобод, проте таке різне ставлення має спрямовуватися виключ но на коригування фактичної нерівності;

- дискримінація полягає в застосуванні без об`єктивних і розумних підстав різного ставлення до осіб, які перебувають в однаковій ситуації; Європейський суд зазначав, що «підставою або мотивом дискримінаційного ставлення є осо бисті ознаки (ситуації), якими особи або групи осіб відрізняються одна від одної», їх перелік закріплений ст. 14 Євроконвенції;

- одним з останніх рішень Європейський суд суттєво доповнив перелік своїх правових позицій, одностайно визнавши, що класичне поняття дискримінації «не вичерпує змісту заборони будь-якої дискримінації. Право на здійснення прав, гарантованих Конвенцією, на недискримінаційній основі також пору шується, якщо держави не застосовують без об`єктивного та обґрунтованого по яснення різного ставлення до осіб, які перебувають в істотно різному становищі».

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

На підставі вищевикладених правових норм суд дійшов висновку, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обгрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Суд звертає увагу на те, що при розгляді вказаної категорії справ необхідно враховувати, що підтвердження обгрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додатковго захисту), та незалежно від неї-з різних достовірних джерел інформації, наприклад , із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутршінх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Колегія суддів приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи висвітлені позивачем не вказують про наявність обставин, які вказують на реальність побоювань стати жертвою переслідування за релігійними ознаками безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, в розумінні статті 70 КАС України.

Крім того, при розгляді справи колегія суддів досліджувала матеріали особової справи наданої представником відповідача.

Більш того, в порядку дослідження доказів в судовому засіданні колегією суддів була надана правова оцінка поданої анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у графі 1.15 "Члени сім`ї, які не супроводжують заявника", в якій позивачем зазначено, що у Палестині у останнього проживає батько ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 , брати - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , сестри ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Із дослідженої анкети та пояснень позивача встановлено, що батько позивача - лікар за освітою, володіє своєю дерматологічною клінікою в м. Віфлієм близько 30-40 років. Медичне обладнання клініки знаходиться у його власності. Він також займається науковими розробками (створис свій крем) та планує відкрити власний завод.

Встановлені судовою колегією обставини свідчать, що членом сім`ї позивача, які також є христіянами, держава Палестина не створює загрози їх життю та здоров`ю за релігійними ознаками.

При цьому також слід прийняти до уваги, що брати та сестри позивача, які проживають у Палестині та сповідують християнство, не зазнають будь - яких загроз через релігійні ознаки, маючи можливість будувати власний бізнес та отримати освіту та роботу.

Так, брат ОСОБА_9 (1973 р.н.) - працює в м. Рамал, менеджером;

сестра ОСОБА_10 (1975 р.н.) - власниця аптеки у м. Віфлієм;

сестра ОСОБА_7 (1977 р.н.) - домогосподарка, мешкає в м. Бейт ОСОБА_11 ;

сестра ОСОБА_8 (1985 р.н.) - працює в мобільній мережі в м. Рамал;

брат ОСОБА_5 (1986 р.н.) лікар в м. Бейт Сахур.

Викладені обставини свідчать про необгрунтованість побоювань позивача про переслідування його за релігійними ознаками.

Слід також звернути увагу, що ОСОБА_1 звертався 27.11.2006 р. із заявою про надання статусу біженця, в якій вказав, що у відношенні нього та батька здійснюються переслідування щодо політичної діяльності, як членів організації ФАТХ.

12.07.2007 р. ОСОБА_1 було відмовлено у наданні статусу біженця після чого він повернувся до країни походження і там жив і працював на протязі 6 років.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом.

Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_1 не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за релігійними ознаками та його безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також, що йому може бути спричинено шкоду у формі застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2015 року № 363-15 відносно ОСОБА_1 було прийнято правомірно, обгрунтовано та в порядок і спосіб визначений чиним законодавством.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу вимог ст. 71 КАС України, відповідачем доведено, а в суді знайшло своє підтвердження обгрунтованість прийнятого рішення Державної міграційної служби України від від 27.04.2015 року № 363-15.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
В задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобов`язання визнати особу біженцем - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

Суддя Свида Л.І.

Суддя Стеценко О.О.

В задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобов`язання визнати особу біженцем - відмовити повністю.

13 травня 2016 року.

Головуючий суддя /підпис/ Потоцька Н.В.
Суддя /підпис/ Свида Л.І.
Суддя /підпис/ Стеценко О.О.

З оригіналом згідно:

Головуючий суддя Потоцька Н.В.