Справа № 826/10216/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представників позивача: Сучик Т.Я., Шемяткіна О.О.,

представника відповідача - Макаренка С.В.,

представника ТОВ «Ферко» - Коваля Р.М.,

представника ТОВ «Вторметекспорт» - Пофатного А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінтур-Екс» до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферко», Товариство з обмеженою відповідальністю «Вторметекспорт» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінтур-Екс» звернулося у суд із позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників, за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферко» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметекспорт», в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 27 лютого 2015 року №, № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, встановивши реальність господарських операцій по відносинам позивача з контрагентами: ТОВ «Укр Мед Експорт», ТОВ «Ценфінторг-Юг», ТОВ «Оліон», ТОВ «Аграрна Торгівельна компанія», ТОВ «Тріо-Трейд», ТОВ «Дельфа-М», ТОВ «Дарінет-Сервіс», ПП «Укрспецсоюз», ТОВ «Ферко», ТОВ «Вторметекспорт».

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах із указаними контрагентами за період з 01 вересня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за підсумками якої складено акт від 06 лютого 2015 року №137/28-10-40-50/25380435 та виявлено порушення пп. пп. 14.1.27, 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.2, ст. 138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті в бюджет, на загальну суму 36 799 412,00 грн; п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.2 ст. 200, п. п. 201.1, 201.4 ст. 201 цього Кодексу, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет, на загальну суму 10 916 527,00 грн, в тому числі 704 344,00 грн, по якій минув термін, встановлений статтею 102 Кодексу; п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. п. 201.1, 201.4 ст. 201 вказаного Кодексу, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування в загальному розмірі на 8 887 333,00 грн.

Унаслідок вказаної перевірки, 27 лютого 2015 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 8 887 333,00 та застосовано штрафні санкції на суму 2 221 833,25 грн, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 37 476 380,75 грн, з них 29 981 055,00 грн - за основним платежем, 7 495 263,75 грн - за штрафними санкціями, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 12 765 228,75 грн, з них 10 212 183,00 грн - за основним платежем, 2 553 045,75 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, судова колегія зважає на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, визначення позивачу грошових зобов'язань обґрунтовано тим, що останнім безпідставно віднесено витрати на зменшення об'єкта оподаткування податком на прибуток та сформовано податковий кредит внаслідок придбання товарів та послуг у вищевказаних контрагентів. Так, відповідач уважає, що взаємовідносини позивача з контрагентами не мали реального характеру. Цей висновок базується на податковій інформації про незнаходження контрагентів позивача за місцем реєстрації, в зв'язку з чим неможливо провести їх перевірку (зустрічну звірку), внаслідок чого відповідачем не підтверджено наявності у контрагентів позивача основних засобів та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, а також на виявлених під час перевірки позивача окремих недоліках товарно-транспортних накладних (як-то відсутність номерів посвідчень водіїв, реквізитів (кодів ЄДРПОУ) авто підприємств-перевізників; повних назв пунктів навантаження та розвантаження), на неможливості прослідкувати рух (придбання по ланцюгу) товару, що придбавався позивачем у контрагентів.

Також, під час розгляду справи відповідач посилався на те, що позивачем не надано сертифікати якості, карантинні сертифікати та ветеринарні свідоцтва на зерно, поставка якого була предметом угод, укладених між позивачем та контрагентами, що, на переконання контролюючого органу, свідчать про відсутність реального характеру спірних господарських операцій.

У той же час, до податкової перевірки і до суду позивачем надано первинні та інші документи, складання яких опосередковувало його господарські відносини з вищевказаними контрагентами, а також пояснення щодо пов'язаності здійснених за цими операціями витрат із власною господарською діяльністю.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

Господарська діяльність, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п. п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображення наслідків господарських операцій у податковій звітності пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Обов'язкові реквізити первинних документів визначені частиною 2 цієї норми права.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що в період з 01 вересня 2011 року по 31 грудня 2013 року позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «Укр Мед Експорт», ТОВ «Ценфінторг-Юг», ТОВ «Оліон», ТОВ «Аграрна Торгівельна компанія», ТОВ «Дельфа-М», ПП «Укрспецсоюз», ТОВ «Ферко», ТОВ «Вторметекспорт» за угодами щодо придбання-поставки насіння ячменю, пшениці, сої та кукурудзи, а також із ТОВ «Тріо-Трейд» та ТОВ «Дарінет-Сервіс» за угодами щодо замовлення-виконання робіт з формування кабельної системи та ремонтних робіт.

Так, позивачем, як покупцем, із ТОВ «Оліон» укладено ряд договорів щодо поставки сої урожаю 2011 року, з ТОВ «Дельфа-М» - щодо поставки сої та кукурудзи врожаю 2011 року, з ТОВ «Аграрна Торгівельна Компанія» - щодо поставки сої урожаю 2011 року, з ТОВ «Укрспецсоюз» - щодо поставки сої та врожаю 2013 року та кукурудзи врожаю 2011, 2012 років, з ТОВ «Ферко» - щодо поставки сої та кукурудзи врожаю 2011 та 2012 років, з ТОВ «Ценфінторг-Юг» - щодо поставки сої врожаю 2011 року та кукурудзи врожаю 2011, 2012 років, з ТОВ «Вторметекспорт» - щодо поставки сої, з ТОВ «Укр Мед Експорт» - щодо поставки пшениці, ячменя, кукурудзи та сої.

Підтвердженням фактів здійснення господарських операцій на підставі цих договорів слугують рахунки-фактури, видаткові, податкові та товарно-транспортні накладні, а також банківські виписки - щодо оплати вартості товару.

Попри наведене, представники третіх осіб у справі - ТОВ «Ферко» та ТОВ «Вторметекспорт» підтвердили факти спірних взаємовідносин із позивачем, а також надали докази декларування податкових зобов'язань, що виникли на їх підставі. Крім того, ТОВ «Ферко» надало докази подання звітності щодо працівників, відповідно до якої на підприємстві в період з 4 кварталу 2011 року по 1 квартал 2013 року працювало від 85 та 105 осіб.

Також, позивачем пояснено, що після прийняття кожної партії сої, ячменю, пшениці та кукурудзи від постачальників він здійснив їх розміщення на зерновому складі для забезпечення збереження до моменту навантаження на кораблі для експорту. На підтвердження прийняття відповідних партій товару на зберігання позивачем надано копії погашених складських квитанцій та копії реєстрів прибуткових документів за формою 3ХС-5 та реєстрів за формою 3ХС-4 по кожному постачальнику, реєстрів накладних на прийняте зерно з визначенням якості кожної окремої партії.

Зазначені документи підтверджують факт прийняття зернових позивачем та вибуття їх з місць збереження, якість придбаних товарів та дають змогу відслідкувати постачальника товару; замовника; місце та дату постачання; культуру, яка постачається; рік урожаю; номер товарно-транспортної накладної, фізичну масу товару та інші його властивості.

Також, позивачем надано пояснення щодо руху придбаного товару та реєстри, у яких його відображено, у відповідності до облікової політики, яка ведеться на підприємстві згідно наказів «Про організацію бухгалтерського обліку та облікової політики».

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, придбаний позивачем товар був у подальшому експортований компанії Bunge SA, Швейцарія відповідно до укладених контрактів, що підтверджується, крім згаданих контрактів, наданими позивачем вантажно-митними деклараціями та коносаментами.

На підтвердження того, що надані позивачем до матеріалів справи документи щодо експорту товару стосуються саме придбаної у спірних постачальників продукції, позивач надав копії здавальних актів, які містять перелік товарно-транспортних накладних із вказівкою на обсяги поставленого зерна, з якого сформовані експортні партії, завантажені на судна. Кожен здавальний акт містить вказівку на назву судна, на який завантажено це зерно, а також посилання саме на ті товарно-транспортні накладні, за якими позивач отримав продукцію від його контрагентів.

Окрім того, позивачем надано копії фітосанітарних сертифікатів з додатками до них, які стосуються обсягів сільськогосподарської продукції, завантаженої на вказані у вантажно-митних деклараціях та коносаментах судна та експортованої позивачем.

Також, колегією суддів установлено, що між позивачем, як замовником, та ТОВ «Дарінет-Сервіс», як виконавцем, укладено договори підряду щодо виконання останнім робіт по формуванню горизонтальної структурованої кабельної системи (комп'ютерна та телефонна мережі) в будівлях, що використовуються позивачем у господарській діяльності.

Виконання таких договорів підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт, податковими накладними та банківськими виписками - щодо розрахунків за виконані роботи.

Окрім того, на підтвердження реальності виконання даних робіт позивачем надано копію діючої ліцензії, що видана контрагенту, на право виконувати роботи з проектування внутрішніх і зовнішніх інженерних систем і мереж, монтаж внутрішніх інженерних систем, мереж, приладів і засобів вимірювання тощо, а також докази оформлення тимчасових перепусток та дозволів на ввезення інструментів та матеріалів на об'єкти, й акту, що підтверджує їх видачу.

Також, між позивачем та ТОВ «Тріо-Трейд» укладено договори підряду з приводу виконання останнім робіт з ремонту підлог, стін, стель, пристрою отворів на вагоноперекидачі, що знаходиться на об'єкті позивача на території Миколаївського морського торговельного порту.

Виконання зазначених договорів підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, довідками про вартість виконаних будівельних робіт, підсумковими відомостями ресурсів, податковими накладними, локальними кошторисами та банківськими виписками - щодо розрахунків за виконані роботи.

Окрім того, позивачем надано докази наявності у контрагента ліцензії, виданої Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, на проведення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури - будівельних та монтажних робіт, монтажу інженерних мереж, а також докази оформлення тимчасових перепусток на об'єкт, й акту, що підтверджує їх видачу.

Таким чином, позивачем надано первинні бухгалтерські та інші документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо придбання послуг та товарів у вищезазначених контрагентів, взаємозв'язок цих операцій із господарською діяльністю позивача, їх фактичні наслідки у вигляді руху активів та змін у структурі зобов'язань платників податків, а також можливість контрагентів забезпечити їх виконання, з урахуванням наявності належних дозвільних документів.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були зареєстрованими платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку послуг.

Отже, спірні господарські операції відбулись між позивачем та правосуб'єктними платниками податків, підтверджуються документально та призвели до фактичних наслідків у вигляді руху активів та змін у структурі зобов'язань позивача і його контрагентів. Зазначене свідчить про їх реальність.

Судовою колегією відхиляються покликання контролюючого органу на наявність окремих неточностей та відсутність деяких реквізитів у наданих позивачем до податкової перевірки товарно-транспортних накладних, адже реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання, а не деталізацією складених в ході такої документів, більш-того - товаротранспортна документація не відноситься до документів, на яких ґрунтуються дані податкового обліку. Так само як і сертифікати якості, карантинні сертифікати та ветеринарні свідоцтва на зерно.

Колегія суддів враховує, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства щодо взаємовідносин із контрагентами, зроблені з огляду на те, що контролюючому органу не вдалось установити походження придбаного позивачем у контрагентів товару та на основі викладених в актах про неможливість проведення зустрічних звірок цих контрагентів по відносинам із іншими господарюючими суб'єктами, відхиляються судом, адже при дослідженні факту здійснення господарських операцій оцінюватися повинні відносини, які склались безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Разом із тим, колегія суддів зауважує, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки може бути лише свідченням того, що з певних причин зустрічна звірка платника податків не була проведена, і не являється належним доказом відсутності реального характеру господарських взаємовідносин цього платника з контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами статті 16, пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавства України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, їх знаходження за податковою адресою чи наявності основних засобів. Невиконання податкового обов'язку тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях у справі «Інтерсплав проти України» та у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

У ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних доказів нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах, були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини. Відтак, зловживання позивачем правами платника податків не підтверджується.

Таким чином, доводи відповідача, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що позивачем документально доведено реальність спірних господарських операцій.

Натомість, відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Попри наведене, колегія суддів зауважує, що із матеріалів справи вбачається, що деякі періоди, протягом яких позивач вступав у взаємовідносини із вищевказаними контрагентами, вже були предметом податкових перевірок відповідача, і позивач фактично повторно здійснив перевірку господарської діяльності позивача, прийняті за наслідками якої рішення оскаржуються у цій справі, що суперечить приписам податкового законодавства.

Отже, податкова перевірка, за підсумками якої складено акт від 06 лютого 2015 року №137/28-10-40-50/25380435, проведена із порушенням установленої законом процедури та з перевищенням повноважень контролюючого органу, що вкотре підтверджує неправомірність прийнятих унаслідок неї рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та необхідності їх скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Як убачається із матеріалів справи, при поданні апеляційної скарги відповідачем не було надано доказів сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року скаржнику відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення апеляційним судом.

Оскільки станом на момент вирішення справи доказів відповідної сплати судового збору апелянтом суду не надано, відповідно до статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 110% від ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, яка становить 5359,20 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (і.к. 39440996, адреса: 03058, м. Київ, вул. Леванєвського, 2) до Державного бюджету України (р/р 1007, отримувач УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) гривень, 20 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 20 травня 2016 року).

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.