Справа № 712/11887/12
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року м. Київ К/800/13898/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівЄрьоміна А. В.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ужгородської міської ради, за участю особи, яка подавала апеляційну скаргу, ОСОБА_5 про визнання нечинним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_4 В звернувся з позовом до Ужгородської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2013 року позов задоволено: визнано нечинним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 296 14 пленарного засідання 4 сесії 5 скликання в частині пункту 7.3 щодо видачі дублікату Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 у зв'язку із втратою оригіналу № 278 від 21 липня 2004 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати його та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 звернулась із заявою до Ужгородської міської ради, в якій просила відновити державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Ужгороді.

06 квітня 2007 року Ужгородська міська рада прийняла рішення № 296 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок». Згідно із витягом до даного рішення, в пункті 7.3 вирішено видати дублікат Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 у зв'язку із втратою оригіналу № 278 від 21 липня 2004 року.

Не погоджуючись із вказаним рішення відповідача, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про достатність підстав для задоволення позову.

Апеляційна інстанція дійшла протилежного висновку, тому в позові відмовила.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини рішення апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з його мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 5.1, пп. 5.2 п. 5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договір оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року за № 43 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), при втраті (псуванні) державного акта на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. Для отримання дубліката власник утраченого (зіпсованого) державного акта на право постійного користування або на право власності на земельну ділянку письмово звертається до відповідно органу, яким було видано зазначений державний акт. У заяві вказується: де, коли і за яких обставин утрачено (зіпсовано) зазначений державний акт. Власник також дає повідомлення про втрату зазначеного державного акта в місцевих засобах масової інформації. Якщо протягом місяця з дня публікації ніяких повідомлень власнику не надійшло, то відповідний орган, яким було видано зазначений державний акт, дає доручення місцевому державному органу земельних ресурсів Держкомзему України виготовити дублікат утраченого (зіпсованого) зазначеного державного акта.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також перевірити вибраний спосіб захисту права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження рішень відповідача у цьому спорі не є ефективним захистом прав позивача, якщо правовідносини перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до усунення порушень від посягань на майно.

Враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами спору, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що цей спір стосується не стільки правомірності дій відповідача щодо прийняття рішення, скільки права власності на земельну ділянку.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що дійсною метою заявленого позову є доведеність права через оскарження рішення відповідача.

На думку колегії суддів, правова оцінка діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень може бути дана при розгляді спору про право, який розглядає інший суд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Між тим, з матеріалів справи вбачається наявність цивільно-правового спору між позивачем та особою, яка подавала апеляційну скаргу, який направлений на захист права.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

Помилкове застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду за наявності інших підстав для відмови в позові.

Отже скаргу позивача слід відхилити.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: