Справа № 815/160/16
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 р. Справа № 815/160/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Шеметенко Л.П.

за участю секретаря: Богданової С. Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 22 грудня 2015 року №243, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

12.01.2016 року громадянин ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - Відповідач або ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 243 від 22 грудня 2015 року, яким йому відмовлено у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 31.12.2015р. він отримав повідомлення №499/1 від 22.12.2015р., видане на підставі рішення ДМС України в Одеській області №243 від 22.12.2015р., яким йому було відмовлено у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Одеським окружним адміністративним судом від 22 березня 2016 року ухвалено постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 22 грудня 2015 року № 243, зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні умови для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з'ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, є громадянином ДР Конго, уродженцем м. Кіншаса, за національністю конголезець, ема, за віросповіданням - православний християнин. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 12.11.2003 року легально виїхав на територію України з метою здобуття вищої освіти авіарейсом «Кіншаса (ДР Конго) - Ефіопія - Єгипет - Київ (Україна)» на підставі свого національного паспорту НОМЕР_1 та студентську візу № НОМЕР_2. Після прибуття на територію України, позивач виїхав до м. Харків.

Причиною виїзду позивача зі своєї країни в 2003 році було те, що в 2004 році був конфлікт між етнічною групою тутсі із Руанди та племенем Ема, який і послужив причиною виїзду з ДР Конго та шукати захисту за межами Батьківщини.

За наданням захисту в Україні позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області лише 17.12.2015 року. ОСОБА_1 з 2006 року знаходиться на території України нелегально, однак позивач до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту звернувся лише 17.12.2015р., тобто через 12 років перебування на території України, та 9 років перебування у статусі "нелегала".

21.12.2015 року наказом в.о. начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту " прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ДР Конго ОСОБА_1 (а.с. 67).

22.12.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянина ДР Конго ОСОБА_1 № НОМЕР_3 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ДР Конго ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що його заява є очевидно необґрунтованою та не відповідає вимогам пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ".

Наказом Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області № 243 від 22.12.2015 року з посиланням на ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту "висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 127).

31 грудня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 499/1 від 22.12.2015 року (а.с. 7).

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Суд апеляційної інстанції, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач, причинами виїзду з країни походження називає військові дії та масове знищення племені ема, до якого він належить. Під знищенням він мав на увазі військові події, які розгорнулись на території Північного Ківу, де проживає плем'я ема, власне сам заявник проживав в селищі Кібаті, яке знаходиться в області Ківу та повідомив, що саме в 2003 році розпочались військові дії між армією Президента та етнічною групою тутсі із Руанди.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

В даному випадку позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Так, конфлікт між владою ДР Конго та повстанцями тутсі розпочався в 2004 році і закінчився в 2009 році. При цьому, заявник вказує, що це стало причиною виїзду з країни в 2003 році, з цього працівники міграційної служби зробили висновок, що конфлікт не був причиною виїзду особи, він надав неправдиві свідчення для посилення своєї історії.

Як вбачається з особової справи позивача, ОСОБА_1 цілеспрямовано їхав до України для навчання. Як зазначив позивач в анкеті, з 2003 по 2006 роки навчався в Харківському державному економічному університеті, який не закінчив через фінансові труднощі та почав працювати різноробочим у м. Харків. При цьому під час анкетування (від 18.12.2015 року, арк.2) та протоколу співбесіди (від 22.12.2015 року, арк.5) з'ясувалось, що позивач не вміє писати т а читати і має освіту 3 класів.

Також були виявлені протиріччя в наданій інформації щодо своєї доньки, так, під час анкетування заявником було зазначено, що він має доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в підтвердження своїх слів надав свідоцтво про народження № НОМЕР_4, де в графі батько дитини зазначений громадянин України, а ім'я батька - ОСОБА_4. А вже під час співбесіди (від 22.12.2015 року) заявнику було задано питання, стосовно батька дитини, на яке отримано відповідь, що позивач не знайомий із ОСОБА_4 та не знає хто це.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке, позивач з 2006 року знаходиться на території України нелегально, при цьому в 2004 та 2007 р.р. ОСОБА_1 продовжував строк дії паспорту в Парижі ( Франція) - Москва (Росія) при цьому за захистом у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту до інших держав він не звертався. Натомість вирішив звернутися до міграційної служби м. Одеси ( Україна) в 2015 році.

Після прибуття в Україну та за весь термін знаходження на її території до ДМС позивач не звертався, що свідчить про його намагання легалізувати своє знаходження в Україні. Зокрема, це підтверджується матеріалами міграційної справи (протокол співбесіди від 22.12.2015 року), де позивач метою звернення зазначає бажання отримати документ, з яким він буде легально знаходитись на території України. (а.с. 101)

При цьому твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ДР Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22 грудня 2015 року № 243 є правомірним та обґрунтованим.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, привертають увагу обставини, що в ході анкетування у ДМС позивач зазначив про відсутність в нього наміру та бажання повертатися до країни походження, оскільки він вже інтегрувався в Україні. Тобто причиною небажання позивача користуватися захистом країни походження не є військові конфлікти в ДРК, як зазначено в позові та апеляційній скарзі, а є прагнення іноземця залишить в країні кращого життєвого рівня, тобто він є не біженцем, а є економічним іммігрантом і на нього розповсюджуються не норми Закону України "Про біженців", а норми Закону України "Про імміграцію".

При цьому, обґрунтовуючи відсутність наведених умов відповідач посилається на відсутність у позивача належних і беззаперечних доказів на підтвердження обставин та достовірності його тверджень щодо побоювань стати жертвою переслідування.

Таким чином, під час розгляду даної справи судами обох інстанцій було встановлено, що заявлена позивачем інформація носить виключно загальний характер і не містить жодних конкретних і доведених відомостей про події реальних переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини та оцінивши наявну в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що суб'єкт владних повноважень, в даному конкретному випадку, прийняв законне і обґрунтоване рішення та, в свою чергу, вірно зазначив, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини ж, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, як вже було вказано вище, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України на протязі двадцяти днів з часу отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: Л.П. Шеметенко