Справа № 826/17618/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.,

Парінова А.Б.,

при секретарі: Нікітіній А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії Мінекономрозвитку України, пов'язані з незаконним звільненням його з роботи, зобов'язати відповідача поновити його на роботі, сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що згідно даних трудової книжки ОСОБА_3 працював в Мінекономіки України на різних посадах з 05.04.2011 року. З 02.12.2014 року обіймав посаду заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Мінекономрозвитку України.

23.03.2015 року ОСОБА_3 було попереджено про можливе наступне звільнення у зв'язку із скороченням посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), відповідно до Закону України від 28.12.2014 року № 76 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (а.с. 29).

Наказом Мінекономрозвитку України з особового складу від 22.06.2015 року № 1574-к позивача було звільнено з посади заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності-начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій 30.06.2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скороченням посад штатного розпису Мінекономрозвитку України, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 30).

Вказані дії відповідача стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, як суб»єкт владних повноважень, порушив відносно позивача процедуру вивільнення працівників у разі скорочення посади, установлену законодавством, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу установлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова № 9) , при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01 квітня 2015 року у справі 6-40цс15.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вивільнення позивача відбулося у зв»язку зі скороченням чисельності та штату працівників, проте, йому не були запропоновані будь-які посади, наявні у відповідача. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність дійсного скорочення чисельності та штату структурного підрозділу.

Наведене не було спростовано відповідачем і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, при цьому, матеріали справи, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, його висновки підтверджуються.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про поновлення позивача на посаді обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Також, виправданим, в даному випадку, є застосування судом першої інстанції статті 11 КАС України, а саме, вихід за межі позовних вимог з метою повного захисту порушеного права позивача і скасування наказу про звільнення.

Крім того, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який, в свою чергу, обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи (абзац 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року).

Разом з тим, відповідно до п.32 Постанови №9, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав на цей час.

Наведене не було враховано судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з копії трудової книжки (а.с. 66) та довідок від 20.11.2015р. № 1.18-114 та від 20.04.2016р. № 1.4.3/1, виданих Державною акціонерною компанією «Ліки України» (а.с. 65,131), позивач з 01.09.2015 року працює в Державній акціонерній компанії «Ліки України» на посаді директора Департаменту з правових питань та зовнішньоекономічної діяльності і за період роботи з 01.09.2015р. по 17.02.2016р. включно йому нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 220 144,07 грн.

Враховуючи довідку Мінекономрозвитку України від 02.10.2015 року № 2102-12/795 про заробітну плату позивача за останні два календарні місяці роботи до звільнення, судом розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, який склав 83 167,56 грн.

Таким чином, оскільки, розмір заробітної плати, нарахованої та отриманої позивачем за новим місцем роботи в період вимушеного прогулу, перевищує розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, він стягненню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції справу вирішено по суті правильно, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, що, відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, є підставою для зміни оскаржуваної постанови.

Керуючись ст.ст.195,196,198,201,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року - змінити.

Абзац п'ятий і словосполучення «та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 10 010,90 грн.» в абзаці сьомому резолютивної частини постанови - виключити.

В решті постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Постанова в повному обсязі складена 17 травня 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

А.Б.Парінов

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Парінов А.Б.

Ісаєнко Ю.А.