Справа № 803/684/15-а
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Справа № 876/5864/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Левицької Н.Г, ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області - ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 (надалі - державний реєстратор), про визнання протиправним рішення державного реєстратора № 19735189 від 03 березня 2015 року про відмову ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати державного реєстратора вчинити дії, зареєструвати право власності на вищевказане майно.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач покликається на те, що у заяві про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, ставилось питання про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру в цілому, оскарженим рішенням відповідач відмовила у реєстрації частини квартири спільного заселення, мотивуючи свою відмову наявністю в поданому технічному паспорті від 18.02.2010 року відмітки про самовільно перебудовані або прибудовані приміщення, що суперечить вимогам ч.2 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року в позові відмовлено. Суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність розбіжностей у об'єкті нерухомого майна, щодо реєстрації права спільної часткової власності, на який позивачем подано заяву до Реєстраційної служби, у поданих документах та відомостях, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень раніше. Оскільки, як визначено у пункті 4 частини першої статті 24 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон України № 1952-IV) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Також встановлено, що позивачем не подано державному реєстратору нерухомого майна документ, на підставі якого проводилась чи проводиться перебудова або прибудова приміщення квартири, а також декларацію про готовність завершеного об'єкта до експлуатації. Суд не прийняв до уваги доводи представника позивача, що наявність у технічному паспорті відмітки про самовільно перебудовані або прибудовані приміщення не перешкоджає реєстрації вищевказаного нерухомого майна, з вищевикладених підстав, при цьому зазначаючи, що згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, сторона позивача подала апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи просить його скасувати та задоволити позовні вимоги.

Покликання маються на те, що у заяві про державну реєстрацію зазначено цілу квартиру, а в рішенні про відмову відповідача фігурує частина квартири, на яку із них є вже власність, тому відмова можлива лише на підставі п.6 ч.1 ст.24 Закону № 1952-IV. Судом не зясовано, в чому конкретно полягає правова підстава відмови у державній реєстрації відповідачем та трактує на свій розсуд. Разом з тим, враховуючи, що у позивачки де-факто вже є право власності на квартиру в цілому, то державний реєстратор зобовязаний зареєструвати право власності за нею на квартиру, згідно ч.3 ст.21 Закону № 1952-IV та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.102013 року №868. Виходячи з техпаспортів, спростовується висновок територіального БТІ про нібито вчинене позивачкою самочинне будівництво у вигляді штампу, представленого у техпаспорті від 18.02.2010 року. Є помилковим висновок суду, що квартира знаходиться у гуртожитку, коли така наявна у звичайному багатоквартирному житловому будинку.

Не погодившись з поданою апеляцією, сторона відповідача скерувала до суду свої заперечення в яких покликається на те, що реєстрації підлягала квартира, яка знаходиться в гуртожитку. Отримавши у власність частками на підставі договорів (дарування та купівлі-продажу), набула права на цілу секцію в гуртожитку, окрім того шляхом перебудови. Відтак, дане майно незаконне, так, як стоїть штамп самовільно перебудовані або прибудовані приміщення. В такій ситуації є безпідставними доводи апелянта, що є зайвим покликання суду на ст.100 Житлового кодексу України, ч.1 ст.376 Цивільного кодексу України та Методичні рекомендації з питань технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.09.2003 року №146. Відтак реєстраційні дії можуть бути проведені лише після узаконення самовільної перебудови, прибудови.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вбачає її аргументованою.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце зокрема неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що державній реєстрації підлягала квартира АДРЕСА_2. Позивач отримала її у власність частинами на підставі: Договору дарування частини кватири спільного заселення № 46 площею 47,7 кв.м від 09.06.2003 року (а.с.22) та Договору купівлі-продажу приміщення квартири спільного заселення № 46а, загальною площею 27,8 кв.м від 21.07.2008 року (а.с.23). 25.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції з заявою про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.9,21). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_3 від № 19735189 від 03.03.2015 року позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 з тих підстав, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а.с.7,29).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позовних вимог враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вважав, що переобладнання квартири є самочинним, проте, враховуючи спір між позивачкою та Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», який вирішений на основі затвердженої мирової угоди, де відповідач, протягом пятнадцяти календарних днів з моменту затвердження даної мирової угоди, власним коштом виготовляє на імя ОСОБА_2 технічний паспорт без відмітки «про самочинне будівництво» на квартиру №46, яка утворилась внаслідок обєднання квартир спільного заселення №46 та №46а, та яка знаходиться по вул. Гордіюк, 4а в м. Луцьку, та виходячи з того, що укладення сторонами і затвердження судом мирової угоди у справі, за своїми правовими наслідками дорівнює постановленню рішення про задоволення позовних вимог, у державного реєстратора відсутні підстави для відмови у державній реєстрації прав.

Крім того, невірним є посилання суду першої інстанції на спірну квартиру, як на «цілий житловий блок (секцію), житлове приміщення» у гуртожитку, оскільки така знаходиться у багатоквартирному житловому будинку. Зазначене доводиться довідкою житлово-комунального підприємства №11 виконкому Луцької міської ради від 26.04.2016 року №284.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем передчасно відмовлено у державній реєстрації та слід було зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у відповідності до ст.23 Закону № 1952-IV та п. 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з метою отримання додаткових документів, які надано апеляційному суду.

За вказаних обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 198 п.3 ч.1, 202, 205, 207, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року по справі № 803/684/15-а та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області №19735189 від 03 березня 2015 року про відмову ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Зобовязати державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня виготовлення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_1

Повний текст виготовлено 19.05.2016 року.