Справа № 822/668/16
Суддя: Матущак В.В.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/668/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Садріддіна до Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішення і зобов'язання покинути територію України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 Садріддін звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення в.о. начальника Державної міграційної служби в Хмельницькій області №37 від 30.03.2016 про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), ІНФОРМАЦІЯ_1 та закрити справу;

- скасувати зобов'язання громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN) покинути територію України до 04.04.2016.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що 30.03.2016 посадовою особою відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення, за змістом якого ОСОБА_3 Садріддін порушив правила перебування іноземців на території України, а саме на день контролю перебував в Україні понад встановлений строк, а саме - 181 день.

Одразу після складання протоколу позивач сплатив визначений штраф в розмірі 850,00 грн.

Одночасно відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення його за межі території України, як громадянина ОСОБА_4 Узбекистан, та заборону в'їжджати на територію України строком на 3 роки, до 30.03.2019.

Вважає таке рішення неправомірним, оскільки позивач одружений з ОСОБА_3 та має троє дітей, які разом із позивачем проживають у Хмельницькому та навчаються у навчальних закладах м. Хмельницького.

Крім того зазначає, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, що свідчить про добросовісність та відповідальність позивача.

Також вказує, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивач не міг вчасно виїхати за межі України, однак на даний час позивач збирає усі необхідні документи, які б дозволили позивачу перебувати в Україні тривалий час на законних підставах, а також для оформлення громадянства України.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили скасувати оскаржуване рішення повністю. Додатково зазначили, що відповідач не міг покинути територію України в зв'язку з тим, що дружина не працює, діти часто хворіють, що свідчить про поважність такої причини.

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відмітила, що відповідачем було порушено правила перебування на території України, а проживання дружини та неповнолітніх дітей на території України не є безумовною підставою для перебування його (іноземця) в Україні, а потребує документального оформлення такого права.

Рішення про примусове повернення іноземців згідно Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки, тому застосування такої заборони є правомірною. Детально позиція відповідача викладена у наданих представником письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Згідно статті 1 зазначеного закону, іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2002 №11 було затверджено Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом ОСОБА_4 Узбекистан про умови взаємних поїздок громадян, підписану 12.10.2000 у м. Ташкенті. відповідно до якої громадяни держави однієї Сторони можуть в'їжджати, виїжджати, прямувати транзитом та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і прописки (реєстрації), що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди.

Згідно п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок № 150.

Відповідно до підп. 2) п. 2 Порядку № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, серед іншого, не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України є нелегальним мігрантом (ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Як встановлено судом 30.03.2016 під час проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері на території речового ринку м. Хмельницького було виявлено громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), ІНФОРМАЦІЯ_1, який прибув територію України 20.07.2015 через КПП "Конотоп" у приватних справах.

Відповідно до діючого законодавства громадянин ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддін має право перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів. Разом з тим ОСОБА_3 Садріддін на день контролю перебував в Україні понад встановлений строк, а саме - 181 день

За вказане порушення ОСОБА_3 Садріддіна було притягнуто 30.03.2016 до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 850,00 грн. ( постанова про накладення адміністративного стягнення №ПН МХМ 022938 від 30.03.2016), який ним було того ж дня сплачено.

Крім того, 30.03.2016 головним спеціалістом відділу у справах іноземців, ОБГ та протидії нелегальній міграції Управління ДМС України у Хмельницькій області було прийнято рішення №37 про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), згідно якого вирішено:

1. Примусово повернути за межі України громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), ІНФОРМАЦІЯ_1 з забороною щодо подальшого в'їзд на територію України терміном на 3 роки до 30.03.2019;

2. Зобов'язати громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), ІНФОРМАЦІЯ_1 покинути територію України до 04.04.2016.

Також судом встановлено, що позивач одружений з ОСОБА_3 та має троє дітей, які разом із позивачем проживають у Хмельницькому та навчаються у навчальних закладах м. Хмельницького, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей та довідками з навчальних закладів м. Хмельницького.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 17 Закону №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Встановлено, та не заперечувалося позивачем та представником позивача, що будь-яких звернень позивача до органу міграційної служби з проханням про продовження строку перебування на території України не подавалось.

Отже, відповідач не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилився від виїзду з території України, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI.

Згідно ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Щодо неповнолітніх дітей позивача, які народились на території України, суд зазначає, що стаття 5 Закону України «Про громадянство» визначає вичерпний перелік документів що підтверджують громадянство України, а саме такими документами є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається, зокрема, за народженням. Разом з тим, відповідно до ст. 7 зазначеного Закону та п. 20 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 №588/2006), для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків (ч.4 ст. 7 Закону), один з її батьків подає:

а) заяву про оформлення набуття особою громадянства України за народженням;

б) копію свідоцтва про народження особи;

в) копії документів, які підтверджують факт перебування батьків особи у громадянстві іншої держави (інших держав) на момент її народження;

г) копії документів, які підтверджують факт проживання на законних підставах батьків особи на території України на момент її народження;

д) декларацію про ненабуття особою за народженням громадянства жодного з батьків.

Згідно п. 94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі по тексту - Порядок № 215), якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов'язує набуття особою громадянства України, начальник головного управління (управління) міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 117 Порядку № 215. у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України головне управління (управління) міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, області, містах Києві та Севастополі, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

Отже, свідоцтва про народження на території України дітей засвідчують факт їх народження та наявність права на набуття громадянства України, проте без оформлення набуття ними громадянства України не є підставою для тимчасового/постійного перебування (проживання) їх батьків (іноземців) на території України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем довідки із міської дитячої поліклініки про захворювання дітей позивача також не є підставою для тимчасового/постійного перебування (проживання) їх батьків (іноземців) на території України.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині примусового повернення за межі України та зобов'язання громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN), ІНФОРМАЦІЯ_1 покинути територію України є правомірним та таким, що прийняте у відповідності до чинного законодавства.

Стосовно оцінки оскаржуваного рішення в частині заборони подальшого в'їзду в Україну, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону №3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Тобто, згідно наведеної норми процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та таке рішення може бути прийнято відповідним органом лише за наявності підстав, визначених Законом №3773-VI.

Аналогічна позиція зазначена у п. 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 р. "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (із подальшими змінами і доповненнями).

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст.13 Закону №3773-VI.

Так, відповідно до зазначеної норми Закону, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

В рішенні відповідача від 30.03.2016 про примусове повернення з України не зазначено жодної підстави, якою він керувався при прийнятті рішення про заборону в'їзду в Україну.

Суд звертає увагу на те, що постановою від 30.03.2016 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., який був сплачений ним того ж дня.

Отже, підстави для прийняття рішення для заборони в'їзду позивача у відповідності до абзацу 6 ч.1 ст.13 Закону №3773-VI відсутні.

Інших підстав, визначених ст.13 Закону №3773-VI, для прийняття рішення про заборону в'їзду позивачу на територію України на 3 (три) роки під час судового розгляду справи не встановлено.

Отже, позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність підстав для застосування до позивача заборони в'їзду в Україну, визначених ст. 13 Закону №3773-VI, суд вважає, що відповідачем було протиправно прийнято оскаржуване рішення в частині заборони позивачу в'їзду в Україну, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 551,20 грн. В зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог на користь громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна слід присудити 183,73 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №37 від 30.03.2016 про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN) в частині заборони подальшого в'їзду на територію України громадянину ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN) терміном на 3 роки до 30.03.2019.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь громадянина ОСОБА_4 Узбекистан ОСОБА_3 Садріддіна (UMBETOV SADRIDDIN) судовий збір в розмірі 183 (сто вісімдесят три) грн. 73 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2016 року

Суддя ОСОБА_1