Справа № 820/1331/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 травня 2016 р. № 820/1331/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Принцевської Ю.В.,

представника третьої особи - Державної судової адміністрації України - Бабенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна Казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна Казначейська служба України, в якому просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати відмову у розрахунку та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а право позивача - порушеним; зобов'язати апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Верховної ради України від 12.11.2015 її звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 № 04-03/88-ос ОСОБА_2 відрахована зі штату суду. Після звільнення з займаної посади судді вона звернулась до Апеляційного суду Харківської області з заявою про виплату вихідної допомоги, відповідно до вимог ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Однак, 29.02.2016 відповідач відмовив їй у виплаті вихідної допомоги. Позивач вважав такі дії відповідача протиправними, а відновлення порушеного права вбачав зобов'язанням апеляційного суду Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач вказав, що маючи статус розпорядника коштів нижчого рівня, не отримував відповідного цільового фінансування від головного розпорядника бюджетних коштів - Державної судової адміністрації України. Зауважив, що саме за Державною судовою адміністрацією України закріплена бюджетна програма по відшкодуванню видатків за рішенням судів. А крім того, на час звільнення позивача були відсутні правові підстави для нарахування та виплати йому вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування заперечень на позов третьою особою - Державною судовою адміністрацією України, зазначено, що наказ голови апеляційного суду Харківської області, як розпорядника бюджетних коштів, про звільнення позивача, не містить в собі положень щодо зобов'язання здійснити виплату ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Крім того, згідно з законодавством України, яке діяло на момент прийняття Верховною Радою України Постанови від 12.11.2015 про звільнення позивача, не передбачено підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги, а Державна судова адміністрація України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати виплату вихідної допомоги.

У судовому засіданні представник третьої особи - Державної судової адміністрації, Бабенко А.О. проти позову заперечувала з огляду на позицію, викладену в письмових запереченнях, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач, представник відповідача та представник третьої особи - Державної Казначейської служби України, у судове засідання не прибули, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, позивач у позовній заяві просила справу розглянути за її відсутності. Також відповідач, у поданих письмових запереченнях, просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності уповноважених представників.

Заслухавши пояснення представника третьої особи - Державної судової адміністрації України, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 21.06.1982 по 04.11.1998 працювала на посаді судді Харківського районного суду Харківської області, а з 05.11.1998 по 17.11.2015 - суддею Апеляційного суду Харківської області.

Позивач, 16.04.2014 р. подала до Верховної Ради України заяву про звільнення її з посади судді апеляційного суду Харківської області у відставку та подала до Вищої ради юстиції заяву з проханням внесення подання про звільнення у зв'язку з відповідним зверненням до Верховної Ради України ( а.с.11-12).

Верховною радою України, 12 листопада 2015 року прийнято постанову № 788-VIII "Про звільнення суддів", якою, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у зв'язку з поданням заяви про відставку , ОСОБА_2 звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області.

На підставі постанови Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015 , наказом голови Апеляційного суду Харківської області № 04-03/88-ос від 17.11.2015 ОСОБА_2 відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області 17.11.2015 у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки ( а.с.15).

У зв'язку з фактичною невиплатою їй передбаченої законом вихідної допомоги при виході у відставку, позивач листом від 25.03.2016 звернулась до Апеляційного суду Харківської області з вимогою нарахування та виплати вихідної допомоги, відповідно до вимог ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ( а.с.9).

На своє звернення отримала відповідь від відповідача, якою останній, листом від 29.02.2016 № 03-54/3934 відмовив позивачу у проведенні виплати вихідної допомоги, мотивуючи тим, що визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги є дата виходу у відставку. А стаття 136 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", яка діяла до 01.04.2014, була виключена Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання".

Дана відмова стала передумовою звернення позивача за захистом своїх порушених прав до Харківського окружного адміністративного суду.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

При цьому, ч.6 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI ( надалі - Закон) чітко зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Відповідно до вимог частини 1 статті 136 Закону № 2453 (діяла до 01.04.2014), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України ст.ст.103,109,131,132,135,136,137, пп.1 п.2 розділу XII Прикінцеві положення, абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" чітко визначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання ( п. 3.1).

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідача та третьої особи - ДСА України стосовно відсутності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови від 12.11.2015 № 788-VIII "Про звільнення суддів", якою ОСОБА_2 звільнено у відставку з посади судді Апеляційного суду Харківської області, стаття 136 Закону №2453 втратила чинність, у зв'язку з прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", з огляду на наступне.

За замістом рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України в частині відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, ст.138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), вбачається, що Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України також акцентував свою увагу на тому, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015 року, де зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Разом з тим, в цьому рішенні, при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, перебуваючи на суддівській посаді значний час, був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його двадцятирічною професійною діяльністю, а у зв'язку з прийняттям законів які погіршують раніше надане їм право та гарантії реалізації такого. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що незалежно від дати подачі позивачем заяви про вихід у відставку та прийняття Верховною Радою України Постанови про звільнення її у зв'язку з виходом у відставку, вона має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набула таке права ще задовго до фактичного виходу у відставку і таке її право було гарантоване Законом України №2453 від 07.07.2010 року.

Судовим розглядом встановлено, що двадцять років необхідного стажу роботи на посаді судді, а отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання позивач набула під час дії ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862 -XII , а в подальшому і ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ .

За таких обставин суд зазначає, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з її відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України №2453 від 07.07.2010 року, яка діяла на час набуття позивачем такого права на отримання вихідної допомоги, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями статті 22 Конституції України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов'язання Апеляційного суду Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, та саме у цій частині позов підлягає задоволенню, а відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання відмови у розрахунку та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а право позивача - порушеним, суд відмовляє.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 128, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна Казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Апеляційний суд Харківської області (61001, м. Харків, м. Героїв Небесної Сотні, 36, ідентифікаційний код 02894131) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ід.ном. НОМЕР_1, 61013, АДРЕСА_1) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2016 року.

Суддя Мар'єнко Л.М.