Справа № 815/5577/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 р. Справа № 815/5577/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шеметенко Л.П.
судді Димерлія О.О.
судді Єщенко О.В.
при секретарі - Алексєєвої Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі Наказу № 150 від 13.08.2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що прийняте Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у запереченні на адміністративний позов та зазначала, що рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Гаул (Гвінея); за національністю гвінеєць, етнічна група фула, за віросповіданням мусульманін, неодружений.

З матеріалів справи встановлено, що позивач вибув з країни громадянської належності 13.11.2010 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Львів (Україна). Державний кордон перетнув легально на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та візи Y03754818.

06.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0232 громадянина ОСОБА_1 , головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі проведеного анкетування та інтерв`ю, підготовлено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаного висновку зазначено, що заява гр. Гвінеї ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою за відсутності умов, зазначених пунктами 1, 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

13.08.2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ № 150 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця гр. Гвінеї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що наказ Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 150 від 13.08.2015 року є обґрунтованим та правомірним, оскільки позивачем при зверненні із заявою про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, також не надано переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть бути підставами для надання йому статусу біженця, а дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 зазначеного Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування у першу чергу суб`єктивних обставин є досить важливим.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

В даному випадку, при проведенні анкетування та в ході інтерв`ю, позивач вказував, що підставою його приїзду до України було здобуття освіти у вищому навчальному закладі, тоді як другою причиною заявником вказано, що його дівчина завагітніла і він змусив її зробити аборт, в наслідок якого вона померла та її батьки погрожували вбити його.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під час співбесіди заявник не зміг назвати чітко дат, пов`язаних з цими подіями. Так, позивач вказав, що не пам`ятає дати проведення аборту та дати смерті дівчини, з якою він зустрічався на протязі 2 років.

Слід звернути увагу на те, що інформація, яку позивач надав при первинній співбесіді різниться від інформації, зазначеної позивачем при повторній співбесіді. Так, спочатку позивач посилався на те, що аборт проводився у поліклініці, але згодом вказав, що він знає одну людину-лікаря, який запропонував звернутись до його знайомого, який робив аборт у себе в будинку. Також позивач зазначав, що після того, як батьки дівчини прийшли до нього додому, батько повіз його до м. Гауаль, тоді як згодом при співбесіді вказав, що батько відправив його до села.

Також, за отриманими від позивача даними, остання зацікавленість батьків колишньої дівчини до його персони спостерігалась останній раз два чи три роки тому (тобто у 2012 або 2013 роках), більше його не шукали.

Слід зазначити, що позивач вказав на те, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не зазнавав, та зазначив, що на протязі 3-х місяців перед виїздом з країни, позивач перебував у м. Гауал (Гвінея) та йому нічого не загрожувало. Після приїзду в Україну на навчання позивач за захистом не звертався.

За змістом Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

В даному випадку позивач не довів обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Гвінеї, не навів жодних переконливих обставин, які б обґрунтовували його побоювання стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів про факти переслідування на його батьківщині. Під час інтерв`ю позивач стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав.

Матеріали справи свідчать, що побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали не свідчать, що позивач тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Гвінеї добровільно з метою навчання.

Колегія суддів вважає, що наведені обставини, а також аналіз пояснень позивача, і інших доказів у справі вказує на те, що позивач при зверненні за статусом біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, мав на меті не отримання міжнародного захисту, а виключно легалізацію на території України.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено наявність обставин, передбачених частиною 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця гр. Гвінеї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відсутність підстав для задоволення позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Прийняте відповідачем рішення є правомірним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 травня 2016 року.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: О.О. Димерлій
Суддя: О.В. Єщенко