Справа № 12038/10/2070
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2010-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Заічко О.В.

за участю секретаря судового засідання - Басовій Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Аваль Інвест"

до

Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова

про

скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Вобгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ТОВ «Аваль Інвест» та: ТОВ «Гранум - Груп», були укладені договори № 02/11-09 від 02.11.2009 року, про надання бухгалтерських послуг та договір № 16/10-09 від 23.10.2009 року про надання послуг; ТОВ Фірма «Градієнт», був укладений договір оренди нежитлового приміщення б/н від 01.02.2010 року; ПП «БК Профіт» були укладені договори № 30/04-19 від 30.04.2010 року про надання юридичних послуг, догорів № 28/04-10 від 28.04.2010 року про надання послуг.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Представник позивача надав до суду заяву з проханням розглянути адміністративну справу без їх участі.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника позивача на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст. 128 КАСУ.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З 20.08.2010 року по 21.08.2010 року фахівцями ДПІ, згідно з п. 1 ст. 11 Закону України від 04.12.1990р. № 509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» була проведена документальна невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль Інвест» з питань достовірності нарахування та сплати податку на додану вартість за період: квітень 2010 року та червень 2010 року в розрізі контрагентів.

Вказаною документальною перевіркою встановлені порушення: ч. 1 ст. 203, 215 п. 1 ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог цивільного законодавства в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ТОВ "Аваль Інвест" з ТОВ "Гранум Груп", ТОВ Фірма "Градієнт", ПП "БК Профіт", ТОВ "Осот"; п.п. 7.2.3 п. 7.2 , п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", а саме: 1) завищено суму податкового кредиту за квітень 2010 р. на суму ПДВ 112010 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахування до сплати в бюджет; 2) завищено суму податкового кредиту за

червень 2010 р. на суму ПДВ 127630 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахування до сплати в бюджет.

ТОВ "Аваль Інвест" до складу податкового кредиту по податковій декларації з ПДВ за червень 2010 р. відображено суми ПДВ в розмірі 103666,67 грн. по контрагенту ПП "БК Профіт". Вказане підприємство знаходиться на податковому обліку ДПІ у Печерському районі м. Києва, основний вид діяльності - діяльність у сфері бухгалтерського обліку та аудиту. ПП "БК Профіт" декларацію з ПДВ за червень 2010 р. не надано, відповідно до розрахунку комунального податку за 2 квартал 2010 р. має загальну кількість працюючих - 1 чоловік. Відповідно до вищенаведеної інформації, встановлено віднесення підприємством ТОВ "Аваль Інвест" до складу ПДВ по операціям з ПП "БК Профіт", яке у періоді взаємовідносин з позивачем не подало в строк та до теперішнього часу податкову декларацію з ПДВ за червень 2010 р. та відповідно не задекларувало свої податкові зобов'язання.

ТОВ "Аваль Інвест" до складу податкового кредиту по податковій декларації з ПДВ за червень 2010 р. відображено суми ПДВ в розмірі 360,01 грн. по контрагенту ТОВ Фірма "Градієнт". Вказане підприємство знаходиться на податковому обліку ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, основний вид діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна. ТОВ Фірма "Градієнт" надано декларацію з ПДВ за червень 2010 р. з відсутністю оподаткованих поставок, відповідно до розрахунку комунального податку за 6 місяців 2010 р. має загальну кількість працюючих - 3 чоловіка. На підставі наведеної інформації ДПІ встановила віднесення підприємством ТОВ "Аваль Інвест" до складу ПДВ по операціям з ТОВ Фірмою "Градієнт", яка до теперішнього не задекларувало свої податкові зобов'язання.

Таким чином, у зв'язку із неподанням контрагентами ТОВ "Аваль Інвест" податкових декларацій з ПДВ за квітень 2010 р. та червень 2010 р. фахівцями ДПІ зроблено висновок про відсутність об'єкту оподаткування, який виникає при проведенні зазначеними підприємствами фінансово-господарських операцій, данні податкової звітності контрагентів ТОВ «Аваль Інвест» свідчать про відсутність на підприємствах управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів. Відповідачем зроблено висновки про нікчемність угод укладених між ТОВ «Аваль Інвест» та ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт, на підставі ч.1. ст. 207 ГК України, ст. 203, 215, 228 ЦК України, та необґрунтованість включення позивачем суми ПДВ від даних операцій до складу податкового кредиту в деклараціях з ПДВ за квітень 2010 та червень 2010 року, а тому угоди, укладені та такі що виконувались протягом перевірочного періоду між ТОВ "Аваль Інвест" та БК Профіт", ТОВ Фірма "Градієнт", «Гранум-Груп» не причиняють реального настання правових наслідків, та є нікчемними.

Суд, беручи до уваги фактичні обставини у справі та з урахуванням норм права, які необхідно застосувати до спірних правовідносин, вважає таке твердження відповідача помилковим, з огляду на наступне.

Пунктом 1.8 статті 1 Закону “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. № 168/97-ВР визначено, що бюджетне відшкодування – це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв’язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п.п 7.7.1 п. 7.7. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 1.7. ст.1 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Пункт 7.2.6. Закону України “Про податок на додану вартість” встановлює: “Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту”.

Як убачається зі змісту підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 цього самого Закону, не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат зі сплати податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) – актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Так, поза увагою ДПІ у Київському районі м. Харкова залишився той факт, що як ТОВ «Аваль Інвест», так і ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» виконали умови вказаних договорів оскільки позивачем були отриманні від ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірми «іГрадієнт» та ПП «БК Профіт» послуги (згідно умов договору), що підтверджується актами виконаних робіт № ГГ-02/04 від 02.04.2010 року, №ГГ-06/04 від 06.04.2010 року, № ГГ-09/04 від 09.04.2010 року, № ГГ-12/04 від 12.04.2010 року, № ГГ- 14/04 від 14.04.2010 року, № ГГ-19/04 від 19.04.2010 року, № ГГ- 22/04 від. 22.04.2010 року, № ГГ - 26/04 від. 26.04.2010 року, № ГГ - 28/04 від 28.04.2010 року, № БП-02/06 від 02.06.2010 року, № БП-03/06 від. 03.06.2010 року, № БП- 07/06 від 07.06.2010 року, № БП -08/06 від 08.06.2010 року, № БП -10/06 від 10.06.2010 року, № БП- 14/06 від 14.06.2010 року, № БП -17/06 від 17.06.2010 року, № БП- 22/06 від 22.06.2010 року, № БП -23/06 від 23.06.2010 року, № БП- 30/06 від 30.06.2010 року, № ОУ-000138 від 30.06.2010 року, в яких містяться підписи уповноважених осіб сторін про передання та отримання послуг.

Відповідно до підпункту 7.5.1. пункту 7.5. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку і оплата товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 7.4.1. пункту 7.4. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків в звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва і основних фондів або нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” встановлено, що “бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг)”.

Судом встановлено, що данні послуги були оплачені, що підтверджується платіжними дорученнями № 614 від 06.08.2010 року; № 605 від 04.08.2010 року; № 623 від 13.08.2010 року; № 414 від 13.08.2010 року; №398 від 10.08.2010 року; № 19 від 10.08.2010 року; № 627 від 17.08.2010 року; № 622 від 13.08.2010 року; № 561 від 23.07.2010 у; № 576 від 30.07.2010 року; № 352 від 28.05.2010 року; № 401 від 03.06.2010 року; № 415 від 07.06.2010 року; № 416 від 09.06.2010 року; № 429 від 10.06.2010 року; № 434 від 14.06.2010 року; № 447 від 16.06.2010 року; № 451 від 21.06.2010 року; № 456 від 24.06.2010 року; № 453 від 22.06.2010; № 550 від 21.07.2010 року; № 572 від 28.07.2010 року; № 345 від 26.05.2010 року. Таким чином, твердження Відповідача у висновках акту про те, що угоди не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків не підтверджуються наданими доказами по справі, оскільки як Позивачем так і ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» були виконані повною мірою обов'язки, що витікають із предмету договору, послуги фактично надані та повністю оплачені Замовником.

Приймаючи оскаржуване повідомлення-рішення, Відповідач не міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності (недійсності) укладених договорів, а його позиція про те, що дані договори очевидно суперечать інтересам держави та суспільства, не підкріплені належними доказами та рішенням суду про визнання їх такими.

Якщо контрагент не виконав свого зобов’язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Окрім цього, наявність у позивача податкових накладних, підтверджуючих задекларований ним податковий кредит за квітень 2010 та червень 2010 року, отриманий у результаті отримання послуг від ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт», підтверджено актом перевірки відносно ТОВ «Аваль Інвест» від 26.08.2010 року за № 5072/15-208/36456998.

Формування податкового кредиту ТОВ «Аваль Інвест» було здійснено відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», згідно якого податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

ДПІ у Київському районі м. Харкова не враховано припис акту цивільного законодавства У країни, який викладений в ч.1 ст. 204 ЦК України, згідно з яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину). Пунктом 3 зазначеної норми передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Суд зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Конституційні права людини та громадянина, порушення яких є підставою нікчемності правочину, що порушує публічний порядок, закріплені в Основному Законі держави - Конституції України, яка в ст. 3 найвищою соціальною цінністю проголошує людину, її життя і здоров'я, честь та гідність, недоторканність і безпеку. Крім цього, у разі спрямованості правочину на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, дії особи кваліфікуватимуться як злочини або адміністративні проступки, і, як наслідок, порушуватимуть Кримінальний кодекс України та Кодекс України про адміністративні правопорушення. Законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів, керуючись порушенням правочином таких нормативно-правових актів держави, як: Конституція України, Кримінальний кодекс та Кодекс України про адміністративні правопорушення. Тому можна стверджувати, що публічний порядок держави порушується у разі порушення нормативних актів, у яких він закріплений.

Оскільки ст. 228 ЦК України для правочину, що порушує публічний порядок, передбачає наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави, то такий умисел повинен встановлюватись під час розслідування кримінальної справи і розгляду її в суді або в момент винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку встановлення умислу сторін також пов'язано з тим, що однією з ознак правочину, що порушує публічний порядок, є заборона його нормами кримінального чи адміністративного законодавства. Ці правочини порушують виключно публічно-правові норми, які одночасно становлять правопорушення у вигляді злочину чи адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочином, що порушує публічний порядок, підпадають правочини, спрямовані (вчинюються з умислом) на порушення публічних нормативно-правових актів: Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного та іншого публічно-правового законодавства, у якому закріплені основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави, і у той же час є злочинами чи адміністративними деліктами. Це, зокрема, правочини, що спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина; ухилення суб'єктами господарювання від сплати податків; незаконне відчуження або користування об'єктами права власності українського народу; правочини, спрямовані на незаконний обіг вилучених з вільного обігу предметів або предметів, обіг яких обмежено; правочини, вчинені з метою порушення антимонопольного законодавства та спрямовані на зайняття забороненими видами господарської діяльності, а також інші, спрямовані на порушення публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який набрав чинності, чи постанова компетентного органу про притягнення названих осіб до адміністративної відповідальності. Таких доказів відповідачем не надано.

Факт того, що реальні наслідки угод настали для обох сторін правочину, сторони правочину виконали умови усної угоди купівлі-продажу, свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи позивача, які виписані з додержанням вимог п. 9.2. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні» і п. 2.4 ст. 2 « Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Правочини між позивачем та ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» недійсними судом не визнавалися, тобто є правомірними відповідно до ст. 204 ЦК України.

Суд вважає, що приймаючи оскаржуване в даній справі рішення, відповідач не міг керуватися лише припущенням щодо недійсності (фіктивності) укладених та проведених позивачем з ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» правочинів, а його посилання на те, що правочини, проведені між позивачем та ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірмою «Градієнт», ПП «БК Профіт» порушують публічний порядок, не підтверджуються належними доказами та актом перевірки ДПІ про визнання їх такими.

Відповідач посилається на те, що зобов’язання між сторонами в рамках угод з ТОВ «Аваль Інвест» не спричиняють реального настання правових наслідків, порушують публічний порядок та не пов’язані з власною господарською діяльністю позивача, але належних доказів своїх тверджень не надав. Також при судовому розгляді справи відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу у посадових осіб ТОВ «Аваль Інвест» на ухилення від сплати податків чи інших шкідливих наслідків.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем ТОВ «Аваль Інвест» належним чином оформлені договірні правовідносини з вищезазначеними контрагентами та на виконання вимог податкового законодавства оформили первинні документи податкової та бухгалтерської звітності. В акті перевірки та доданих до справи документах відповідача відсутні посилання на докази, які підтверджують, що позивачеві було відомо про порушення ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» вимог податкового законодавства.

Відповідно до п.6.2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.1997 р. №165 податкова накладна дає право покупцю, зареєстрованому як платник податків, на включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану вартість.

Сукупний аналіз норм Закону України «Про податок на додану вартість» вказує на те, що право на податковий кредит у платника виникає тільки після отримання ним податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку , який містить суму ПДВ, яку можливо відобразити у декларації. Закон не пов’язує виникнення у платника права на податковий кредит з правильністю ведення податкового обліку контрагентом - продавцем товару (робіт, послуг).

Зауваження щодо форми та змісту наданих документів податкової та бухгалтерської звітності, податкових накладних з боку відповідача в акті перевірки відсутні. На момент складання вказаних податкових накладних та на момент розгляду справи ТОВ «Аваль Інвест» та ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» зареєстровані в якості платників ПДВ, що підтверджується відповідними свідоцтвами і не заперечується відповідачем. Матеріали справи містять копії податкових та видаткових накладних, рахунків-фактур та платіжних документів позивача, на підставі яких з урахування викладених обставин, він мав достатні передбачені Законом України «Про податок на додану вартість» підстави для віднесення сум сплаченого на користь постачальника ПДВ до складу податкового кредиту, в зв’язку із придбанням товарів (робіт, послуг) від вищезазначених підприємств.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правові наслідки, обумовлені правочинами ТОВ «Аваль Інвест» з ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» реально настали для обох сторін цих угод. На момент укладення угод та їх виконання, згідно документів, наданих позивачем до матеріалів справи, сторони були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, жодних рішень компетентних органів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності не надано.

Відповідачем ні в акті перевірки, ні при розгляді справи в суді не надано будь-яких доказів, які б вказували на невідповідність угод позивача актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Закон України «Про податок на додану вартість», на який посилається відповідач, не містить норм, які б пов’язували право платника ПДВ на включення до податкового кредиту сум ПДВ із декларуванням постачальником своїх податкових зобов’язань та інших показників податкової звітності, а також правильністю ведення податкового обліку контрагентом.

Крім того, відповідно до Закону України «Про систему оподаткування» за будь якою зі сторін правочину не передбачено зобов’язання (ст.9) та не визначене право (ст.10) здійснення контролю показників податкової звітності однієї сторони правочину над показниками іншої сторони правочину. Тобто, позивач не наділений правом та можливістю відстежувати порядок формування податкових зобов’язань своїх контрагентів і не може відповідати за їх протиправні дії.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Проте доказів правомірності, законності та обґрунтованості відповідачем своїх дій до суду не надано.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист прав та інтересів юридичних осіб, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: Законом України "Про податок на додану вартість", а тому її дії є неправомірними.

Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов”язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд вважає, що висновки відповідача щодо порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Аваль Інвест" п.1 ст. 203, ст. 215, п 1 ст. 216, ст. 228 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ТОВ «Аваль Інвест» з ТОВ «Гранум -Груп», ТОВ Фірма «Градієнт», ПП «БК Профіт» та п.п. 7.2.3, п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» грунтуються на довільному тлумаченні норм чинного законодавства України.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України "Про податок на додану вартість", ст.ст. 9, 11, 71, 128, 159, 160–163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аваль Інвест" до Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова про скасування податкового повідомлення - рішення –задовольнити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У повному обсязі постанова виготовлена 13 грудня 2010 року.

Суддя Заічко О.В.