Справа № 815/1041/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1041/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Єфіменка К.С., Свиди Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2015 року № 908-15 та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - ГУ ДМС України в Одеській області), в якому зазначив, що 10.03.2009 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 93-09 про відмову в наданні позивачу статусу біженця в Україні. З даним рішенням позивач був не згоден та звернувся до суду з позовом. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року адміністративний позов Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6 задоволено частково; скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року №93-09 про відмову в наданні статусу біженця Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6 та зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6. За результатом повторного розгляду заяви позивача рішенням ДМС України від 30.12.2015 року № 908-15 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З даним рішенням позивач не погоджується та вважає його неправомірним, оскільки у своїй заяві він надав обґрунтовану інформацію щодо реальності ризику застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, що у свою чергу є підставою для визнання його особою, що потребує додаткового захисту.

Вважаючи вищезазначене рішення необґрунтованим та незаконним, позивач просить його визнати протиправним та скасувати та зобовязати ГУ ДМС України в Одеській області розглянути повторно питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку та строки, передбачені законодавством.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, в цілому зазначивши, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. При цьому, представник відповідача зазначила, що на територію України позивач потрапив у травні 2003 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Протягом 5 років позивач проживав на території України нелегально. 29.09.2008 року позивач звернувся із заявою про набуття статусу біженця до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМСУ в Закарпатській області (на той час управління міграційної служби Закарпатської області). Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року №93-09, йому було відмовлено в наданні статусу біженця. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року за справою 2-а-10720/10/1570 було прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог заявника, у зв'язку з чим рішення Держкомнацрелігій було скасовано, а ДМС України зобов'язано повторно розглянути питання щодо надання особі міжнародного захисту. Однак, з заявою про виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався. 20.07.2012 року позивач звернувся з новою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в зв'язку з прийняттям Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту». Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (суніт). За сімейним станом одружений на громадянці України ОСОБА_7, з якою має спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 на територію України потрапив у травні 2003 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Протягом 5 років позивач проживав на території України нелегально.

29.09.2008 року позивач звернувся із заявою про набуття статусу біженця до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в Закарпатській області (на той час управління міграційної служби Закарпатської області). Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року № 93-09 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року адміністративний позов Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6 задоволено частково; скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року №93-09 про відмову в наданні статусу біженця Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6 та зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця Мохаммад ОСОБА_5 ОСОБА_6. Проте, з заявою про виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався.

20.07.2012 року позивач повторно звернувся повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36). В заяві вказав, що він прибув до України в 2003 році у зв'язку з загостренням політичної ситуації між демократичною партією ОСОБА_8, він належить до молодіжного крила цієї партії - «Джубо ліг» та Бангладешської націоналістичної партії. Як зазначив позивач в заяві, зараз в країні влада належить військовим, тому громадянам, які повязані з ОСОБА_8 небезпечно повертатися. За час перебування в Україні він одружився на громадянці України ОСОБА_7, у 2010 році у них народилася донька Моххамед Авеліна Шаріфулівна. З огляду на викладене, позивач в заяві просив надати йому тимчасовий захист, оскільки повернутися до своєї країни не може через загрозу фізичного насилля.

07.08.2012 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 (а.с. 56).

18.09.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 № ODS 12/291 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 67-75). Так, зокрема, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_1 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України № 908-15 від 30.12.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33).

04.03.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 60 від 19.02.2016 року (а.с. 31).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через членство в молодіжному крилі «Джубо Ліг» опозиційної партії ОСОБА_8. Позивач стверджує, що постійно приймав участь у мітингах, проводив агітаційну та передвиборну компанію через що неодноразове затримувався поліцією.

Як вбачається з матеріалів особової справи, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що - причиною виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 вказано побоювання за власне життя через загрозу переслідування з боку представників націоналістичної партії.

Позивач вважає, що не може добровільно повернутись до ОСОБА_1 через побоювання зазнати розправи з боку представників націоналістичної партії, а саме через переслідування в 2003 році з боку провладної політичної партії, які начебто внесли його установчі дані до так званого «чорного списку», що може стати наслідком прояви небезпеки для нього.

При цьому судом встановлено, що під час протоколу співбесіди від 07.08.2012 року позивачем було зазначено, що небезпека для життя виникла через представників націоналістичної партії, яка було провладною. Крім цього, в протоколі позивач вказав про готовність повернення до країни громадянського походження у разі зміни влади та перемоги іншої політичної партії.

Так, в якості підтвердження факту належності до молодіжного осередку бангладешської ліги «Йобо» партії «Джубо Ліг», позивач надав копії двох сертифікатів члена зазначеної структури, датовані 07.01.1994 роком.

Незважаючи на те, що до міграційної служби надані копії лише двох сертифікатів, їх вигляд та наявність відповідних реквізитів, а також зіставлення матеріалів із наданою історією щодо переслідування на території ОСОБА_1 вказує на їх відповідність та дійсність.

Таким чином суд погоджується з висновком Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області відносно того, що належність позивача до молодіжного осередку бангладешської ліги «Йобо» партії «Джубо Ліг» приймається міграційною службою, чим частково, підтверджується суб'єктивний елемент звернення із заявою про набуття статусу біженця та додаткового захисту в Україні.

Разом з тим, суб'єктивний елемент з позиції переслідування позивача на території ОСОБА_1, виходячи, з об'єктивного принципу не приймається судом, з огляду на проведений міграційною службою аналіз інформації по країні походження.

Так, згідно історії, яку надав позивач до міграційних структур України, він виїхав з ОСОБА_1 у 2003 році. Причиною виїзду було начебто переслідування з боку провладної політичної партії, яка використовувала адміністративний та державний ресурс для переслідування представників опозиційної структури - «Авамі Ліг», до осередку якої відноситься позивач.

Слід зазначити, що незважаючи на так зване переслідування, позивач в період з 2003 по 2008 роки перебував на території України нелегально. Хоча якщо взяти до увагу розходження в показниках, за матеріалами протоколу співбесіди від 07.09.2012 року, особа протягом 2003-2005 років перебувала на території Російської Федерації (м. Москва), а після прибув в Україну, звідки нелегальним шляхом намагався виїхати до країн Європейського Союзу.

На думку суду, зазначений факт вказує на відсутність у позивача намірів звертатись за захистом та залишитись в Україні. Також, з матеріалів справи вбачається, що звернення позивача до міграційних органів в Україні відбулося після невдалої спроби нелегально перетнути державний кордон України.

Інформація по країні по країні громадянського походження позивача, на момент перебування особи в Україні, вказує на її зміну, що дає підстави вважати, що так зване переслідування для позивача більше не існує.

Так, згідно аналізу інформації по країні громадянського походження позивача, здійсненого співробітниками міграційної служби, встановлено, що у 2008 році з боку партії «Авамі Ліг» почалася підготовка до парламентських виборів. Слід зазначити, що законодавчий орган - парламент, є основною структурою, яка обирає президента та прем'єр-міністра країни.

Зазначені у висновку Управління статистичні дані вказують на те, що починаючи з грудня 2008 року в країні правлячою партією стала «Авамі Ліг», до якої відноситься позивач. Крім цього, слід зазначити, що парламентом були обрані Прем'єр-міністр та Президент від цієї партії.

Зазначена ситуація не змінилася, крім цього в 2014 році зазначена партія також отримала найбільшу підтримку з боку населення, що дає можливість вважати, що найближчі 5 років владу будуть очолювати представника саме «Авамі Ліг».

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що у позивача втрачені елементи переслідування у країні громадянського походження. Він відноситься до числа представників правлячої партії, що надає перевагу в питаннях отримання захисту з боку держави та структур, що їй підпорядковані (правоохоронні структури, військові тощо).

Відсутність переслідування також підтверджується фактом отримання позивачем національного паспорту для виїзду за кордон в посольстві ОСОБА_1 в Російській Федерації. Документ датований 07.07.2009 роком та строк його продовжено до 2011 року.

Крім того, судом встановлено, що з ОСОБА_1 позивач виїхав в березні 2003 року на підставі національного паспорту та туристичної візи до Російської Федерації. На території Російської Федерації перебував на протязі 1 місяця, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що неможливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки згідно зі ст. 29 Закону Російської Федерації «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

При цьому, співробітниками міграційної служби було досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить ОСОБА_9 Російської Федерації «Про біженців» від 19.02.1993 року № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» також узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 29.12.2015 року по справі № 815/168/15.

Суд зазначає, що у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинен був звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.

При цьому, суд наголошує, що на територію України позивач потрапив у травні 2003 року, пунктом пропуску та протягом 5 років позивач проживав на території України нелегально.

Лише 29.09.2008 року позивач вперше звернувся із заявою про набуття статусу біженця до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМСУ в Закарпатській області.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Суд погоджується з доводами відповідача, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Б Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Судом вбачається, що позивач використав прийняття нового Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для повторного звернення щодо розгляду справи у призмі додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ОСОБА_9 України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - ОСОБА_9).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_1, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_10 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань як на теперішній час, так і на момент виїзду позивача з країни своєї громадянської належності, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з родиною з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з ОСОБА_1, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача з урахуванням того, що він легально виїхав з ОСОБА_1, при цьому не мав ніяких зауважень та перешкод при перетині кордону від представників влади ОСОБА_1.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку будь-яких політичних сил в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_1. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_1 є безпідставними та не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо його особистого переслідування та переслідування його родини в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 30.12.2015 року № 908-15 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2015 року № 908-15 та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 13 травня 2016 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 18 травня 2016 року.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді К.С. Єфіменко

ОСОБА_11

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2015 року № 908-15 та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

18 травня 2016 року.