Справа № 814/2725/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2016 р. м. Київ К/800/24100/15

К/800/22929/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Лосєва А.М.
Бившевої Л.І.
Шипуліної Т.М.
за участю секретаря Титенко М.П.
за участю представників:
позивача:не з"явився
відповідача:Дідик О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта"

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року

та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року

у справі № 814/2725/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта"

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта" (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 27 серпня 2014 року: № 000195202, № , №, № .

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Скасовано повністю податкові повідомлення-рішення від 27 серпня 2014 року: № 000195202, № , № , а податкове повідомлення-рішення № скасовано в частині застосування штрафних санкцій в сумі 9054067,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року апеляційні скарги позивача та відповідача задоволено частково. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 27 серпня 2014 року № та № . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач та відповідач звернулися до Вищого адміністративного суду України із касаційними скаргами. Відповідач просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог повністю. Позивач просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2014 року. За результатами проведеної перевірки складено акт № 527/14-20-22-31-38350416 від 06 серпня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 135.1, п. 135.2, п. 135.4, п. 135.5 ст. 135, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 312903,00 грн.; п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 30548,00 грн.; пп. 2.11 п. 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637, в результаті чого позивачем видано відповідальній особі грошові кошти в сумі 690000,00 грн. під звіт без звітування нею у встановленому порядку; пп. 2.3 п. 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637, що призвело до здійснення позивачем розрахунків з контрагентами понад встановлені граничні суми у розмірі 4620183,51 грн.; пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 ст. 168 Податкового кодексу України, що призвело до ненарахування та неутримання позивачем, як податковим агентом, податку з доходів фізичних осіб у сумі 105000,00 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 27 серпня 2014 року: № 000195202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 45822,00 грн., у тому числі за основним платежем - на 30548,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 15274,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 391128,75 грн., у тому числі за основним платежем - на 312903 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 78225,75 грн.; № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 9412867,02 грн.; № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 131250,00 грн., у тому числі за основним платежем - на 105000,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 26250,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснені позивачем з контрагентами господарські операції мали реальний характер, а штрафні санкції за порушення граничної суми ліміту в касі частково застосовані з порушенням встановленого ст. 250 Господарського кодексу України строку.

Із такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши, що визначений ст. 250 Господарського кодексу України строк не застосовується до даних правовідносин. Крім того, апеляційний суд погодився із правомірністю визначення відповідачем грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача, а також наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги позивача, з огляду на наступне.

Щодо висновків відповідача про безтоварність правочинів, укладених позивачем з контрагентами, колегія суддів зазначає наступне.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 статті 138, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивач здійснював господарські відносини з: ТОВ "Ліанова", ТОВ "Стандарт-Буд-Пласт Плюс", ТОВ "Кіровограднафтопереробка", ТОВ "Теофраст", ТОВ "Дім "Статус", ПП "Аріс", ТОВ "Форекс Юніон", ТОВ "Юніфокс", ТОВ "Тектоніка Люкс", ПП "Сінк", ТОВ "Авін", ПП "Реджина Плюс", ТОВ "Ерідан Сістем", ПП "Бергер Продакшн", ПП "Трансмаркет-Юг", ТОВ "Датто", ТОВ "Метіс Капітал", ТОВ "Бізнес-Інформ Акцент", ПП "Сван-Джи Кей", ТОВ "Гармонія-Н", ТОВ "О.С.А.-Транс", ФОП ОСОБА_6 ПП "Ай Бі Консалтінг". На підтвердження реальності здійснених господарських операцій позивачем надано: видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) форми № 1-ТТН, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), докази оплати.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на акти про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, якими встановлено, зокрема, відсутність у останніх трудових та виробничих ресурсів для виконання господарських зобов'язань, оскільки відсутність власних трудових чи виробничих ресурсів не позбавляє суб'єкта господарювання права залучати до виконання відповідних зобов'язань третіх осіб. Крім того, вказані акти фіксують лише факт неможливості проведення зустрічних звірок та не можуть давати оцінку реальності здійснених господарських операцій.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про окремі неточності в наданих позивачем товарно-транспортних накладних, оскільки формальні помилки та неточності в первинних документах не можуть свідчити про безтоварність укладених правочинів. Натомість оцінка здійсненим господарським операціям повинна даватись на підставі комплексного всебічного аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судами першої та апеляційної інстанцій.

Щодо встановлених порушень позивачем вимог Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637 (надалі - Положення № 637), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2.1 Положення № 637, підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, установленому законодавством України.

Відповідно до п. 2.2 Положення № 637, підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Пунктом 2.3 Положення № 637, гранична сума готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами встановлюється відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад зазначену граничну суму проводяться виключно в безготівковій формі. Кількість підприємств (підприємців), з якими здійснюються розрахунки, протягом дня не обмежується. Зазначені обмеження стосуються також розрахунків готівкою між підприємствами в оплату за товари, що придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок коштів, одержаних за корпоративними спеціальними платіжними засобами. У разі здійснення підприємствами готівкових розрахунків з іншими підприємствами (підприємцями) понад установлену граничну суму кошти в розмірі перевищення встановленої суми розрахунково додаються до фактичних залишків готівки в касі на кінець дня платника готівки одноразово в день здійснення цієї операції, з подальшим порівнянням одержаної розрахункової суми із затвердженим лімітом каси.

Пунктом 1 Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" (надалі - Постанова № 210) установлено граничні суми розрахунків готівкою, зокрема, підприємств (підприємців) між собою - у розмірі 10000,00 грн., фізичної особи з підприємством (підприємцем) у розмірі - 15000,00 грн.

Згідно наказу по підприємству позивача № 1-лк від 02 січня 2013 року, ліміт залишку готівки в касі складає 170,00 грн.

Перевіркою встановлено та не заперечується позивачем, що в період з 05 червня 2013 року по 29 серпня 2013 року загальна сума здійснених позивачем розрахунків понад установлений Постановою № 210 ліміт (за вирахуванням суми ліміту розрахунків та суми ліміту каси) склала 4620183,51 грн.

Відповідно до Указу Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" від 12 червня 1995 року № 436/95 (надалі - Указ № 436/95), у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касах - у двократному розмірі сум виявленої понадлімітної готівки за кожний день.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про правомірність застосування відповідачем до позивача штрафних санкцій за перевищення ліміту готівки в касі.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на застосування штрафних санкцій поза встановленого ст. 250 Господарського кодексу України строку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, частиною 2 вказаної статті визначено, що її дія не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Щодо виявлених порушень в частині неутримання позивачем, як податковим агентом, сум податку з доходів фізичних осіб, а також незвітування відповідальною особою позивача за отримані кошти колегія суддів зазначає наступне.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем передано директору -ОСОБА_7 під звіт грошові кошти у сумі 690000,00 грн. В подальшому ОСОБА_8 надала позивачу прибуткові касові ордери на відповідну суму. Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції та не спростовано позивачем, у графі "Прийнято від" вказаних ордерів зазначено - "ТОВ "ДАТТО"", а тому вказані ордери, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, не є належними та допустимими доказами здійснених підзвітною особою розрахунків від імені позивача.

Абзацом 5 ст. 1 Указу № 436/95 визначено, що за перевищення встановлених строків використання виданої під звіт готівки, а також за видачу готівкових коштів під звіт без повного звітування щодо раніше виданих коштів до юридичних осіб всіх форм власності застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 25 відсотків виданих під звіт сум.

В касаційній скарзі позивач зазначає, що ним під час розгляду справи судом апеляційної інстанції надавались належним чином оформлені касові ордери.

Згідно з п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Частиною 2 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції законно та обґрунтовано не взято до уваги надані позивачем касові ордери.

Відповідно до п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Підпунктом 164.2.11 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу;

Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Підставою для винесення податкового повідомлення-рішення № від 27 серпня 2014 року стало неутримання позивачем, як податковим агентом, суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 105000,00 грн. Водночас, відповідачем неправильно розраховано суму вказаного податку. Як вже зазначалось, позивачем надано відповідальній особі під звіт грошові кошти у розмірі 690000,00 грн. Враховуючи те, що у встановлений законом строк відповідальна особа не звітувала та не повернула відповідну суму коштів, позивач, як податковий агент, мав утримати 103500,00 грн. (690000*15%) податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 27 серпня 2014 року в частині нарахування позивачу 1500,00 грн. податку з доходів фізичних осіб та застосування 375,00 грн. штрафних санкцій є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 229, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта" задовольнити частково.

3. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року у справі № 814/2725/14 скасувати в частині розгляду позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області № від 27 серпня 2014 року в частині нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта" 1500,00 грн. за основним платежем та 375,00 грн. - за штрафними санкціями.

4. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області № від 27 серпня 2014 року в частині нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Нік-Нафта" 1500,00 грн. за основним платежем та 375,00 грн. - за штрафними санкціями

5. В іншій частині постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року у справі № 814/2725/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна