Справа № 826/25971/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 травня 2016 року № 826/25971/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Солом»янського районного відділу в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві ДМС України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов»язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Солом»янського районного відділу в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві ДМС України (далі - відповідач, міграційний орган), в якому просить:

- визнати протиправним та повністю скасувати рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 06.10.2015 р. №10/09-1216;

- зобов»язати відповідача поновити позивачу дозвіл на імміграцію в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не було взято до уваги всіх обставин справи, які мали значення для його прийняття, а саме: час перебування на території України, навчання, родинні відносини, присутність всіє родини на Україні. Крім того, на переконання позивача, відповідачем порушено процедуру розгляду такого питання, адже позивач не запрошувався для надання пояснень.

Під час судового засідання 31.03.2016 р. заявлені позовні вимоги представником позивача підтримано у повному обсязі.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення на адміністративний позов, у яких йдеться про те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно та обґрунтовано, в межах повноважень та з дотриманням чинного законодавства України, у зв»язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

В той же час представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання 31.03.2016 р. не прибув, про причини неявки суд не повідомив, з огляду на що, керуючись ч. 6 ст. 128 КАС України, суд продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка ОСОБА_1 18.02.2011 р. прибула на територію України з метою постійного проживання. Перебуваючи в Україні на законних підставах, 24.05.2011 р., позивач звернулась до ВГІРФО Солом'янського ГУМВС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв'язку з тим, що в АДРЕСА_1 проживає її чоловік, громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий 30.06.2011 р. Солом'янським ГУ МВС України в м. Києві, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 шлюб зареєстровано 17.10.1996 р.

У шлюбі між позивачем та громадянином України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3. народилась дочка ОСОБА_4, свідоцтво про народження від 28.07.2011 р. серії НОМЕР_3 (а.с. 15).

Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, як пояснив представник відповідача, та що не заперечувалось позивачем, 01.08.2011 р. керівництвом ВГІРФО Солом'янсько ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про надання дозволу позивачу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», тобто одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі, понад два роки є громадянином України, з огляду на що 02.08.2011 р. позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6.

В той же час, вироком Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 05.11.2014 р. встановлено, що відмітки Державної прикордонної служби, проставлені на сторінках паспорту НОМЕР_4 громадянки Грузії на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: від 04.11.2008 р. №159, від 04.12.2009 р. №038, від 18.02.2011 р. №033, від 09.01.2011 р. №159 в ПП «Бориспіль» не відповідають формі, затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Вказані дії при цьому кваліфіковано як використання завідомо підробленого документу, що передбачає кримінальну відповідальність за ч. 4 ст. 358 КК України. Згідно вироку, скоєння ОСОБА_1 вказаного кримінального злочину знайшло своє підтвердження під час розгляді даного кримінального провадження в суді

Так, зокрема, вироком Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 05.11.2014 р. затверджено мирову угоду про признання винуватості від 22.10.2014 р., підписну в кримінальному провадженні №0000628 від 26.08.2014 р., укладену між прокурором та підозрюваною ОСОБА_1.

Між тим, позивача вказаним вироком визнано винуватою в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і назначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 нмдг, що становить 850 грн.

В той же час, як йдеться і даному вироку, відтиски штампів Державної прикордонної служби України пункту пропуску «Бориспіль», які знаходяться у паспорті позивача, анульовано і визнані судом підробленими, анульовано та зазначено про їх недійсність.

Разом з тим 17.06.2015 р. з огляду на встановлені згаданим вироком суду обставини, Управлінням боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління МВС України в Київській області скеровано на адресу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві подання про проведення перевірки та в разі підтвердження факту подачі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів, на підставі яких 02.08.2011 р. УГІРФО Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві було надано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1, скасувати їй дозвіл на імміграцію в Україну.

Згідно резолюції та штампу вхідної кореспонденції на супровідному листі від 17.06.2015 р. №5/572, яким скеровано згадане подання (а.с.31), дане подання прийнято до опрацювання ГУ ДМС України у м. Києві 23.06.2015 р.

06.10.2015 р. за результатами перевірки Солом'янським РВ ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про скасування громадянці Грузії ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іміграцію» та скасовано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6.

Зазначене рішення надіслано на адресу позивача супровідним листом від 06.10.2015 р. №10/09-1216/11357 згідно штампу Укрпошти на поштовому конверті 30.10.2015 р. (а.с. 11).

Відтак, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси позивача, за їх захистом ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (надалі - Закон №2491).

Відповідно до ст. 1 Закону №2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників.

Відповідно до ст. 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 6 Закону №2491 Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Статтею 9 цього Закону визначено перелік документів, які подаються разом із заявою про надання дозволу на імміграцію.

За змістом цих положень Закону №2491 орган, якому подається заява про надання дозволу на імміграцію, повинен перевірити правдивість відомостей та дійсність поданих документів.

Між тим, нормою п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону №2491 передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491 встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Згідно до п. 1 ст. 12 Закону №2491 дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №2491 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Статтею 14 Закону №2491 передбачено, що особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 (далі - Порядок №1983).

Так, у відповідності до п.п. 3 п. 2 цього Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 18 вказаного Порядку встановлено, що ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (п. 19 Порядку №1983).

Згідно до п. 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку №1983).

Як передбачено п. 23 Порядку №1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно до п. 24 Порядку №1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Відповідно до п. 25 Порядку №1983 рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов'язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Отже, як вбачається з наведених вище законодавчих положень, законодавством регламентовано повноваження органів Державної міграційної служби України здійснювати перевірку законності підстав надання дозволів на імміграцію в Україну та їх скасування у разі виявлення порушень при видачі таких дозволів, при цьому процедуру та порядок даної перевірки достатньо чітко та вичерпно закріплено нормами Порядку №1983.

Попри це, наведені вище вимоги Закону №2491 і положення Порядку покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Однак, як встановлено під час судового розгляду справи, на момент вирішення питання про надання позивачу дозволу на імміграцію, фактів неправильного оформлення документів, надання неправдивих відомостей чи підроблених документів відповідачем не встановлено. Не було встановлено таких фактів і під час поновлення позивачу посвідки. Рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію відповідачем до моменту прийняття оскаржуваного рішення не приймалося.

Що ж до посилань представника позивача на ч. 1 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», то даною нормою передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом (2001 р.) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у п. 4 Прикінцевих положень Закону №2491, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 вказаного Закону.

Разом з тим, як зазначено у позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, вперше посвідка серії НОМЕР_7 на постійне проживання в Україні позивачу була видана у 2011 р., тобто після набрання чинності Законом №2491, при цьому доказів наявності у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітки про прописку позивача до суду не надано, між тим доводи позивача стосовно її проживання на території України з 1993 р. не підтверджені документально та не є беззаперечним свідченням поширення на позивача ч. 1 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Також суд не погоджується із доводами представника позивача в частині того, що відповідачем порушено п. 23 Порядку №1983 й з огляду на не здійснення запрошення позивача до міграційного органу для надання пояснень щодо причин та підстав скасування дозволу на імміграцію, адже, виходячи з синтаксично-пунктуаційної конструкції даної норми, запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання, здійснюється у разі існування такої потреби на розсуд міграційного органу.

В той же час під час судового розгляду справи судом встановлено недотримання відповідачем норми ч. 1 ст. 13 Закону №2491 та п. 24 Порядку №1983, так як фактично копію рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу як особі, стосовно якої прийнято таке рішення, надіслано з порушенням тижневого строку. А зокрема, оскаржуване рішення датується 06.10.2015 р., однак згідно штампу Укрпошти на поштовому конверті його відправлення відповідачем здійснено лише 30.10.2015 р. (а.с. 11).

Попри це, на переконання суду, відповідачем також порушено вимоги п. 23 Порядку №1983, адже згідно резолюції та штампу вхідної кореспонденції на супровідному листі від 17.06.2015 р. №5/572 (а.с.31) вказане подання прийнято до опрацювання ГУ ДМС України у м. Києві 23.06.2015 р., однак оскаржуване рішення за результатами перевірки Солом'янським РВ ГУ ДМС України в м. Києві винесено 06.10.2015 р., тобто з порушенням передбаченого даною нормою місячного терміну для вивчення подання.

А відтак, з огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачем не дотримано процедури прийняття оскаржуваного рішення від 06.10.2015 р. №10/09-1216 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що позивач, проживаючи тривалий час на території України, перебуває у шлюбі із громадянином України ОСОБА_3, виховує дочку ОСОБА_4 1995 р.н., яка також громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_5, а.с. 14).

При цьому, як вбачається, оскаржуване рішення не містить відомостей про те, що зазначені вище або інші обставини відповідачем вивчалися (перевірялися) чи бралися до уваги при його прийнятті, водночас важливість цих обставин є, на переконання суду, підставою для обов'язкового врахування.

Таким чином, неврахування відповідачем усіх обставин, що мали значення для прийняття оскаржуваного рішення, є підставою для висновку про його необґрунтованість.

А відтак, дослідивши наявні у справі матеріали, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому пояснення сторін, суд, встановивши порушення відповідачем положень Порядку №1983, яким визначено серед іншого процедуру провадження за поданнями про скасування дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 06.10.2015 р. №10/09-1216.

Разом з тим, враховуючи те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення на підставі, якого позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, що є наслідком втрати юридичних наслідків, створених вказаним рішенням, та повернення позивача у стан, який існував до дня винесення оскаржуваного рішення, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання Солом»янського районного відділу в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві ДМС України поновити позивачу дозвіл на імміграцію в Україні задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Солом»янського районного відділу в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві ДМС України про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 06.10.2015 р. №10/09-1216.

3. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

4.Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Солом»янського районного відділу в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві ДМС України судовий збір у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок).

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська