Справа № 808/181/16
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2016 рокусправа № 808/181/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Юхименка О.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Лащенка Р.В..

за участю:

представника відповідача: Масенко А.О..

представника позивача: ОСОБА_2.

позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року у справі №808/181/16 за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області про визнання протиправним дій, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,-

в с т а н о в и в :

13 січня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила:

1) визнати протиправними дії Прокуратури Запорізької області та скасувати наказ № 472к від 14.12.2015 "Про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів ОСОБА_3";

2) поновити на рівнозначній посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 з 15.12.2015;

3) стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по день винесення постанови суду (а.с. 189-209).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зміни, які відбулись у зв'язку із ліквідацією Ленінської районної прокуратури м. Запоріжжя, де працювала позивач, та утворення у структурі прокуратури Запорізької області Запорізької місцевої прокуратури № 3, не призвели до скорочення посади прокурора, яку обіймала позивач, та яка існує у новоутвореному підрозділі, відтак на час звільнення їй мали запропонувати відповідну посаду у новоутвореному органі у відповідності до приписів КЗпП України. Більш того, позивач зазначає, що її не було повідомлено про звільнення у зв'язку зі скороченням штату у визначеному Законом порядку, а саме звільнення позивача відбулось без згоди профспілкового комітету, вказаним порушено її права, як працівника. Також позивач зазначає, що вона є особою, яка тривалий час безперервно працювала в органах прокуратури, має переважне право на залишення на роботі. Вказане у своїй сукупності, на думку позивача, свідчить про неправомірність дій відповідача.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про частково задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову.

На адресу суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що позивача було звільнено у зв'язку зі зміною системи органів Прокуратури на підставі Закону, про можливість звільнення в разі неуспішного складання іспиту позивача було повідомлено за два місяці у відповідності до КЗпП України, вакантних посад, яким б позивач відповідала за своїм досвідом та кваліфікацією не було, відтак можливості запропонувати іншу роботу позивачу у роботодавця не було. Отже, на думку відповідача, ОСОБА_3 було правомірно звільнено з роботи у зв'язку зі зміною в системі посад Прокуратури, а саме: ліквідацією структурного підрозділу - Лелнінської районної прокуратури в м. Запоріжжі, та у зв'язку з неуспішним складанням позивачем тестування на посаду прокурора в новоствореній місцевій прокуратурі Запорізької області №3.

В судовому засідання позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити та позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в адміністративному позові та апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наголошував на необґрунтованості доводів скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 13.04.2005 по 14.12.2015 позивач працювала в органах прокуратури Запорізької області на посадах помічника прокурора Запорізького району, прокурора прокуратури Запорізького району, прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, старшого прокурора Запорізької прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя (а.с. 20-21, 52).

Остання посаду, яку обіймала позивач до звільнення у період з 22.12.2014 по 14.12.2015 - прокурор прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 20-22).

Наказом прокурора Запорізької області від 14.12.2015 № 472к молодшого радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та з органів прокуратури Запорізької області у зв'язку зі скороченням штатів працівників (статті 40 п. 1 КЗпП України) (а.с. 54).

Як підстава, у наказі зазначений наказ Генерального прокурора України № 80ш від 23.09.2015.

Вважаючи дії та наказ відповідача протиправними, з метою поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні позивача за скороченням штату без пропонування інших вакантних посад в новоутвореному органі прокуратури, оскільки на час звільненні ОСОБА_3 фактично не був сформований відповідний державний орган.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

З аналізу вищевикладеної норми трудового законодавства та роз'яснень, які надані Пленумом Верховного суду України, можливо виділити дві окремі підстави для звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, а саме:

1) зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації;

2) зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Необхідно звернути увагу на те, що правомірним може вважатися звільнення, яке проведено, як за наявності для цього законних підстав (передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України), так із дотриманням визначеної Кодексом законів про працю України процедури звільнення.

Проаналізувавши пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України суд дійшов висновку, що підставою для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі, скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Судом з'ясовано, що на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону № 1697-VII, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур Генеральним прокурором України прийнято наказ від 23.09.2015 № 80ш, яким внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Запорізької області, зокрема виключено штатні розписи прокуратури міста Запоріжжя, прокуратури Заводського району м. Запоріжжя, прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя, прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, прокуратури Жовтневого району м. Запоріжжя, прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя, прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, Бердянської міжрайонної прокуратури, Мелітопольської міжрайонної прокуратури, Токмацької міжрайонної прокуратури, Кам'янсько-Дніпровської міжрайонної прокуратури, Куйбишевської міжрайонної прокуратури, прокуратури міста Енергодара, прокуратури Василівського району, прокуратури Вільнянського району, прокуратури Веселівського району, прокуратури Гуляйпільського району, прокуратури Запорізького району, прокуратури Михайлівського району, прокуратури Новомиколаївського району, прокуратури Оріхівського району, прокуратури Пологівського району, прокуратури Приазовського району, прокуратури Чернигівського району, прокуратури Якимівського району (підпункт 1.1 пункту 1 наказу) (а.с. 39-40).

Підпунктом 1.2 пункту 2 наказу включено штатні розписи наступних місцевих прокуратур: Бердянської місцевої прокуратури, Енергодарської місцевої прокуратури, Запорізької місцевої прокуратури № 1, Запорізької місцевої прокуратури № 2, Запорізької місцевої прокуратури № 3, Мелітопольської місцевої прокуратури, Токмацької місцевої прокуратури, територіальну юрисдикцію яких встановлено відповідно до Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до Закону № 1697-VII (а.с. 40).

Відповідно до підпункту 2.5.пункту 2 наказу, у Запорізькій місцевій прокуратурі № 3 встановлений штатний розпис у 41 одиницю, у тому числі керівник - 1, перший заступник - 1, заступник керівника - 2, прокурор - 31, головний спеціаліст з питань захисту державних таємниць - 2, спеціаліст 1 категорії - 2, водій - 1, прибиральник службових приміщень - 1 (а.с. 42).

Зазначений наказ введений в дію з 15.12.2015.

Відповідач наголошує, що у даному випадку має місце зміна в організації праці, оскільки з 15.12.2015 відповідно до вищенаведених положень ЗУ «Про прокуратуру» припинилося функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур (у тому числі Ленінської районної прокуратури у м. Запоріжжі , про що попереджено позивача) та утворено у системі органів прокуратури України місцеві прокуратури, у зв'язку з чим відбулося скорочення кількості прокурорів.

Водночас, вживані у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Так, чинним законодавством встановлено, що юридичну особу може бути припинено, шляхом ліквідації або реорганізації у визначеному законом порядку, зокрема, законодавець визначає 5 видів реорганізації юридичної особи, зокрема, приєднання; злиття (об'єднання); виділення; поділ; перетворення.

В свою чергу, припинення юридичної особи публічного права оформлюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Зміна ж системи органів прокуратури у зв'язку з набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а саме набуття обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права. (Вказана позиція висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 27.05.2014 р. № 21-108а14).

Згідно статті 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина перша статті 40 КЗпП України).

Відтак, за умови відсутності фактичного припинення юридичної особи публічного права, її реорганізації в розумінні Закону, трудові відносини між працівниками продовжуються в силу Закону, звільнення працівника допускається лише в порядку скорочення чисельності штату працівників, в свою чергу, встановлені обставини справи свідчать про те, що ініціювання з боку роботодавця звільнення працівників у зв'язку зі зменшення чисельності штату працівників не мало місця.

Як вже зазначалось, відповідно до підпункту 2.5.пункту 2 наказу, у Запорізькій місцевій прокуратурі № 3 встановлений штатний розпис у 41 одиницю, у тому числі керівник - 1, перший заступник - 1, заступник керівника - 2, прокурор - 31, головний спеціаліст з питань захисту державних таємниць - 2, спеціаліст 1 категорії - 2, водій - 1, прибиральник службових приміщень - 1 (а.с. 42).

Жодної з посад, позивачу запропоновано не було, із посиланням на приписи підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону № 1697-VII.

Так, зазначеною нормою права визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються:

а) особи, які не мають досвіду роботи в органах прокуратури, - за умови успішного проходження ними тестування та подальшого стажування строком до одного року. На таких осіб поширюються вимоги частин першої та п'ятої статті 27 цього Закону, крім вимоги щодо наявності стажу роботи в галузі права;

б) особи, які мають досвід прокурорської діяльності, проте на день набрання чинності цим Законом не працюють в органах прокуратури, - за умови успішного проходження ними тестування;

в) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування.

Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Водночас, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд апеляційної інстанції зазначає, приписи Кодексу законів про працю України є спеціальними при регулюванні трудових правовідносин між працівником та роботодавцем на всіх установах, підприємствах та організаціях на території України, а відтак, не можуть вибірково або повністю підмінятися іншими нормативними актами, зокрема, й під час вирішення питання щодо проведення обґрунтованого та законного звільнення особи за скороченням штату працівників у зв'язку з реорганізацією підприємства, установи, організації.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи сторін та наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного наказу, відтак Наказ № 472к від 14.12.2015 "Про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів ОСОБА_3" є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу суд апеляційної інстанції зазначає, що визнання протиправним та скасування Наказу № 472к від 14.12.2015 є достатнім способом захисту порушеного права особи та не потребує додаткового визнання протиправними дій відповідача при прийнятті наказу. Отже, з урахуванням приписів ст. 6 КАС України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття наказу не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді прокурора Ленінської районної прокуратури з 15.12.2015 року, водночас, суд зазначає, що в разі відсутності відповідної посади, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзац 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).

Так, у відповідності до наявної в матеріалах справи довідки Прокуратури Запорізької області від 22.01.2016 року №18-45втх-16 (а.с.131, т. 1), середній заробіток позивача обраховано наступним чином: за жовтень 2015 року нарахована позивачу заробітна плата складає 5906.70 (21 роб. дні.), за листопад 2015 року нарахована позивачу заробітна плата складає 1333.70 грн. (3 роб. дні.): 5906.70грн+1333.70грн.=7240.40:24 роб. дні=301.68грн..

Отже, 301.68грн. - середньоденна заробітна плата.

Суд враховує, що кількість днів вимушеного прогулу станом на час розгляду справи становить 106 днів, зокрема, за грудень 2015 року - 13 днів, січень 2016 року - 19 днів, лютий 2016 року - 21 день, березень 2016 року - 22 дні, квітень 2016 року - 21 день, травень 2016 року (по 18 травня 2016 року включно) - 10 днів.

Відтак, кількість середнього заробітку, що підлягає стягненню з роботодавця на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 31978.08 грн. (301.68 грн.х106 днів).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року у справі №808/181/16 - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 472к від 14.12.2015 «Про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів ОСОБА_3»;

Поновити ОСОБА_3 на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя з 15 грудня 2015 року.

Стягнути Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 31978 (тридцять одна тисяча дев'ятсот сімдесят вісім) гривень 08 копійок.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді прокурора Прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та в межах суми нарахування та виплати середнього заробітку за один місяць.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Л.М. Нагорна