Справа № 742/606/16-а
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2016-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 742/606/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко А. В. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Шурка О.І., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, третя особа ТОВ «Прилуцький олійноекстрактний завод» про визнання незаконним та нечинним рішення Прилуцької міської ради Чернігівської області за № 8 від 04.12.2015 року «Про Генеральний план м.Прилуки», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та нечинним рішення Прилуцької міської ради шостої сесії шостого скликання за № 8 від 04.12.2015 року «Про Генеральний план м. Прилуки».

Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання з'явилися учасники процесу. Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники відповідача просили залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення винесене на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням виконкому Чернігівської обласної Ради депутатів трудящих № 749 від 17 грудня 1970 року затверджено генеральний план міста Прилуки.

Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області (третя сесія сьомого скликання) № 8 від 04 грудня 2015 року «Про Генеральний план м. Прилуки», поновлено використання Генерального плану міста Прилуки, розробленого Київським державним підприємством Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю. М. Білоконя в 1969 році, затвердженого рішенням виконкому Чернігівської обласної ради депутатів трудящих від 17 грудня 1970 року №749.

Депутатській комісії з питань будівництва, земельних відносин, екології та природних ресурсів, управлінню містобудування та архітектури міської ради при розгляді звернень, що стосуються вирішення земельних питань та будівництва, взаємодіяти з розробником Генерального плану міста Прилуки Державним підприємством «НДПІ містобудування».

До затвердження містобудівної документації «Генеральний план та план зонування території міста Прилуки Чернігівської області» міській раді при підготовці рішень щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб та зміни цільового призначення земельних ділянок, керуватися Генеральним планом міста Прилуки, розробленого Київським державним підприємством Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю. М. Білоконя в 1969 році, та детальними планами територій, які розробляються та затверджуються у відповідності до статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Контроль за виконанням даного рішення покладено на постійну депутатську комісію з питань будівництва, земельних відносин, екології та природних ресурсів.

На думку апелянта, Рішення № 8 прийняте з порушенням приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в України», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які не передбачають можливості відновлення використання генеральних планів міст та відповідач вийшов за межі своїх повноважень і в порушення вимог ч.2 ст.19 Конституції України прийняв рішення в спосіб, який непередбачений чинним законодавством.

Вказує, що на його підставі органом місцевого самоврядування приймаються протилежні за змістом рішення, а саме одним громадянам надається дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою з посиланням на дане рішення, а іншим відмовляється в наданні дозволу щодо розробки технічної документації з посиланням на відсутність Генерального плану міста.

Так, законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затверджувати в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Земельним Кодексом України та Законом України «Про землеустрій» до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить організація землеустрою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Приписи ч. 1 ст. 16 вказаного Закону визначають, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід'ємною частиною генерального плану.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

Пунктом 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими.

Згідно з пунктом 4 Розділу V Закону, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, розроблені до набрання чинності цим Законом, можуть бути використані після набрання чинності цим Законом. Положення затверджених відповідно до цього пункту містобудівних обґрунтувань з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки враховуються під час розроблення, внесення змін та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. (частина 2 ст. 17 Закону України № 3038-VI).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Прилуцька міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення діяла в межах своєї компетенції.

Частиною 10 ст. 17 Закону України № 3038-VI, передбачено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Механізм і порядок виготовлення проекту землеустрою встановлюється Законом України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року №858-IV, Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, Порядком проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 555, Порядком розроблення містобудівної документації Затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 року № 290.

Вказаними нормами встановлені виключні підстави, порядок, органи, які приймають рішення про затвердження Генерального плану.

Відтак, безпідставними є посилання позивача, як на підставу своїх вимог на вищезазначені норми Закону, оскільки вони стосуються порядку розроблення та погодження нових Генеральних планів населених пунктів і ніяким чином не спростовують правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів враховує, що ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З аналізу наведених норм вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З викладеного вбачається, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує рішення відповідача, яким було поновлено використання Генерального плану міста Прилуки, розробленого Київським державним підприємством Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю. М. Білоконя в 1969 році.

Однак, позивач не наводить доводів яким чином вказане рішення порушує його права чи впливає на його інтереси.

На питання головуючого, представник апелянта пояснив, що права апелянта порушені тим, що в разі звернення ним за отриманням в межах міста земельної ділянки, така ділянка може знаходитися за межами міста згідно плану, і в такому випадку буде порушено право позивача. Однак, на наступне питання суду представник повідомив, що апелянт з такою заявою до органів місцевого самоврядування не звертався.

Таким чином, позивач мотивує порушення свого права можливими вирогідними наслідками від своїх можливих дій, що протирічить вимогам ст. 2 КАС України.

Також, на питання головуючого представник апелянта повідомив, що в нього немає ніяких претензій щодо самого рішення ради та безпосередньо плану забудови, а є незгода щодо процедури оформлення та прийняття вказаного рішення, так як поновлення плану забудови Законом не передбачено.

Вказане, на думку суду, свідчить про відсутність порушених прав позивача, так як оспорювана процедура прийняття такого рішення ніяким чином не впливає на них.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови в задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, третя особа ТОВ «Прилуцький олійноекстрактний завод» про визнання незаконним та нечинним рішення Прилуцької міської ради Чернігівської області за № 8 від 04.12.2015 року «Про Генеральний план м.Прилуки» - залишити без задоволення.

Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: О. І. Шурко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 20.05.2016 року

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Шурко О.І.

Степанюк А.Г.