Справа № 826/17730/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ»

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»

про

визнання протиправними дій, зобов’язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» (далі – позивач або ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ») з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі – відповідач або ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі – ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), в якому просило суд:

1. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу № 1389-23 від 23.07.2015 року, прийняту ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу № 1389-23 від 23.07.2015 року ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем прийняті протиправні податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу за неіснуючим у позивача податковим боргом, отже вони підлягають скасуванню для належного відновлення прав та законних інтересів останнього.

Представник відповідача подав суду письмові заперечення проти позову, в яких наголосив на законності оскаржуваних актів відповідача, оскільки за позивачем обліковується узгоджений податковий борг з податку на додану вартість, у зв’язку з чим просив суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Третя особа пояснень та заперечень по суті спору суду не подала, у судове засідання не з’явилась.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв’язку з неприбуттям у судове засідання третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Позивачем подана відповідачу податкова декларація з податку на додану вартість від 20.03.2015 року за лютий 2015 року, в якій визначено до сплати податкове зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 2 092 130,00 грн.

На виконання зазначеного податкового зобов’язання позивачем було сформовано платіжне доручення від 26.03.2015 року № 101071890 на суму 2 092 130,00 грн. (ПДВ за лютий 2015 року), яке згідно доводів позивача, було подано до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» для здійснення відповідного перерахунку коштів згідно укладеного між зазначеними сторонами договору на розрахунково-касове обслуговування від 20.12.2011 року № 037-11/АНВ.

Листом від 01.04.2015 року позивач повідомив відповідача, що йому стало відомо про неперерахування ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» вказаних коштів (самостійно визначеного податкового зобов’язання з ПДВ) до Державного бюджету у зв’язку з фінансовими труднощами, у той час, як на його рахунку у зазначеному банку станом на 26.03.2015 року були наявні кошти в сумі 13 017 808,48 грн.

Таким чином, на думку позивача, саме ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» є винним у ненадходженні до бюджету суми самостійно визначеного податкового зобов’язання з ПДВ в розмірі 2 092 130,00 грн.

У свою чергу, відповідач 23.07.2015 року сформував податкову вимогу № 1389-23 на суму податкового боргу по узгодженому грошовому зобов’язанню позивача з ПДВ в розмірі 2 092 130,00 грн. та прийняв рішення № 1389-23 про опис майна у податкову заставу.

Вважаючи вищезазначені акти відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом про їх скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - Кодекс).

Відповідно до підпункту 14.1.175., підпункту 14.1.153. пункту 14.1. статті 14 Кодексу (в редакції на момент прийняття спірних актів) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання; податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу

Згідно пункту 41.2. статті 41 Кодексу, органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Відповідно до пункту 46.1. статті 46 Кодексу, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою (пункт 54.1. статті 54 Кодексу).

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (пункт 57.1. статті 57 Кодексу).

Відповідно до пункту 59.1. статті 59 Кодексу, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.4. статті 59 Кодексу).

Згідно пункту 87.1. статті 87 Кодексу, джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами (пункт 87.2. статті 87 Кодексу).

З метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу (пункт 88.1. статті 88 Кодексу).

Право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку (підпункт 89.1.1. пункту 89.1. статті 89 Кодексу).

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг (пункт 89.3. статті 89 Кодексу).

Судом встановлено, що від позивача до бюджету не надійшла сума узгодженого грошового зобов’язання з ПДВ, самостійно визначена ним у податковій декларації з податку на додану вартість від 20.03.2015 року за лютий 2015 року в розмірі 2 092 130,00 грн., яка віднесена відповідачем до податкового боргу позивача.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на вину банку щодо ненадходження відповідних коштів до бюджету, оскільки надана ним в якості доказу копія платіжного доручення від 26.03.2015 року № 101071890 на суму 2 092 130,00 грн. (ПДВ за лютий 2015 року), яка згідно його доводів подавалась ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», не містить відмітки банку про його прийняття, отже не може вважатися належним доказом.

Згідно пункту 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 21.1. статті 21, пункту 22.1., пункту 22.4. статті 22 зазначеного Закону, ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів, зокрема, платіжне доручення.

Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Згідно пункту 2.14., пункту 2.15. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача – «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту «Дата надходження», який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення.

Порядок повернення банком своїм клієнтам оформлених ними розрахункових документів та супровідних документів визначається в договорах банківського рахунку клієнтів. Банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Таким чином, зважаючи на наведені норми, враховуючи, що позивачем не подані суду належні та допустимі докази отримання та прийняття ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» платіжного доручення від 26.03.2015 року № 101071890 на суму 2 092 130,00 грн. (ПДВ за лютий 2015 року), а також доказів повернення його Банком позивачу без виконання, суд дійшов висновку, що ненадходження до бюджету відповідних коштів в рахунок сплати самостійно визначеного грошового зобов’язання з податку на додану вартість сталося з вини позивача.

При цьому, з огляду на зазначене, суд вважає, що відповідачем приймаючи спірні акти, лише реалізовані надані Кодексом повноваження, отже такі акти є правомірними та скасуванню не підлягають.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, належним чином виконаний обов’язок щодо доказування правомірності прийнятих ним спірних актів (податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу) з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій