Справа № 804/16415/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 р. Справа № 804/16415/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Управління державного казначейства Бабушкінського району м. Дніпропетровська, у якому просить:

визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2, вихідну неоподатковану допомогу у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення, що оскаржено. Позивач зазначає, що відповідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За загальним правилом установленим частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зважаючи на ці норми судді, що перебувають у відставці за жодних обставин не можуть бути позбавлені права на отримання вихідної допомоги.

Оскільки позивач був прийнятий на роботу судді за період дії Закону України «Про статус суддів» тобто до 2010 року і який передбачав при виході у відставку право судді на отримання вихідної допомоги, а також продовжував свою роботу на посаді судді на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року, яким також було передбачено право на отримання вихідної допомоги, позивач вважає, що не своєчасним вирішенням питання щодо його відставки під час дії ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року він був протиправно позбавлений можливості отримати вихідну допомогу, чим порушено його Конституційні права та передбачені законом гарантії незалежності судді.

Відповідач надав до суду заперечення на адміністративний позов, відповідно до якого позов не визнав на основі того, що ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку, визначала обов'язок виплачувати вихідну неоподатковану допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою лише за умови виходу судді у відставку, а не за умови подання заяви про відставку.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу № 75 від 12 квітня 1976 року ОСОБА_2 було обрано суддею народного суду Солонянського району Дніпропетровської області.

Постановою Верховної ради України № 629-ІV від 29грудня 2014 року позивача було обрано безстроково суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська і з цієї дати зараховано до штату цього суду.

Наказом № 122-к від 29 грудня 2014 року позивача було відраховано із штату суду на підставі Постанови Верховної Ради України від 24 грудня 2014 року за № 1624 та поданої заяви про відставку у відповідності до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126, ст. 131 Конституції України, ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином позивач працював на посаді судді з 12 квітня 1976 року до 29 грудня 2014 року, що складає 38 років 8 місяців і 17 днів, що підтверджується записами в трудовій книжці, копія якої наявна в матеріалах справи.

15 січня 2014 року позивачем була надіслана заява до Вищої ради юстиції України про внесення подання про звільнення його з посади судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з відставкою.

15 січня 2014 р. позивачем надіслана заява до Верховної Ради України з проханням звільнити його з посади судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з відставкою у відповідності до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Заяву ОСОБА_2 про відставку Верховна Рада України та Вища рада юстиції України отримали 20 січня 2014 року.

11 лютого 2014 року Вищою радою юстиції України заява позивача була розглянута та задоволена, про що було винесено рішення за №163/0/15-14, у зв'язку з чим було внесено до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Красногвардійського районного суду М.Дніпропетровська у зв'язку з відставкою.

13 лютого 2014 року вказане подання, разом з відповідними документами, було передано до Верховної Ради України.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку, тобто Верховною Радою України.

Правилами ч. 1 статті 19 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» від 10.02.2010 року передбачено, що за звичайних обставин перший і третій тижні кожного календарного місяця впродовж сесії відводяться для пленарних засідань Верховної Ради України, другий - для роботи в комітетах, тимчасових спеціальних комісіях і тимчасових слідчих комісіях, депутатських фракціях (депутатських групах), четвертий - для роботи народних депутатів з виборцями.

Нормою ч. 3 статті 19 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» передбачено, що у вівторок та четверг тижня, відведеного для пленарних засідань, якщо не прийнято іншого рішення Верховною Радою, протягом дня проводяться два засідання: ранкове і вечірнє.

Приписами ч. 4 пункту 4 статті 20 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» зазначено, що до порядку денного сесії Верховної Ради України включаються позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад, надання згоди на призначення і звільнення з посад, розгляд яких є виключним правом Верховної Ради у випадках, передбачених Конституцією України та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 216 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» керівництво Верховної Ради забезпечує організацію підготовки питання про прийняття відставки суддів до розгляду на пленарних засіданнях.

Згідно ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, яка була чинна на момент подання позивачем заяви про відставку, він мав право на виплату вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області при відставці позивача не було здійснено виплату вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В листопаді 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням нарахувати йому вихідну неоподатковану допомогу у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом від 02.12.2015 року за вих. № 9018/15, який є актом одноразового застосування норм права, дія якого стосується конкретної особи, тобто - рішенням суб'єкта владних повноважень, позивача було повідомлено, що ТУ ДСА України в Дніпропетровській області немає законних підстав для нарахування та виплати йому вихідної неоподаткованої допомоги, оскільки Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в України» від 27.03.2014 року, який набрав чинності 01.05.2014 року, виплата вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою не передбачена.

Діючим законодавством України, яке регулює правовідносини щодо відставки суддів не передбачено будь-яких повноважень Верховної Ради України за яким вона могла б не прийняти відставку судді після внесення Вищою радою юстиції України подання про звільнення судді у зв'язку з поданням суддею заяви про відставку. Це є гарантією незалежності суддів.

Законом також не передбачено проведення Верховною Радою будь-яких перевірок відносно судді після внесення Вищою радою юстиції України подання про звільнення судді у зв'язку з поданням суддею заяви про відставку. Це також є гарантією незалежності суддів.

Виходячи з викладеного вбачається, що Верховна Рада України отримала подання Вищої ради юстиції України про звільнення позивача у зв'язку з відставкою в лютому 2014 року і з цього часу допустила бездіяльність не передбачену Конституцією і законами України, а саме тривалий строк (11 місяців) не приймала відповідного рішення.

Таким чином, позивача позбавлено гарантованого Конституцією України права на отримання соціального захисту судді у вигляді виплати вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

На час подання позивачем заяви про звільнення у відставку (15.01.2014 року) та на час надходження до Верховної Ради України подання Вищої ради юстиції України (13.02.2014 року) про звільнення позивача у відставку в лютому 2014р., діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, статтею 136 якого передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

27 березня 2014 р. Верховною Радою України був прийнятий Закон України №1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була виключена і позивач був позбавлений можливості отримати вихідну допомогу.

Через зміни в законодавстві з 01.04.2014 року було скасовано таку складову соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Відповідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За загальним правилом установленим частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зважаючи на ці норми судді, що перебувають у відставці за жодних обставин не можуть бути позбавлені права на отримання вихідної допомоги.

Статтею 85 Конституції України передбачено, що до повноважень Верховної Ради України належить: обрання суддів безстроково.

Згідно з ч. 1 ст. 46 та ст. 126 Конституції України незалежність суддів забезпечується, серед іншого, гарантуванням фінансування їх соціального захисту, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про статус суддів» включає право на соціальне забезпечення у випадках, передбачених ст. 43 цього Закону, як слідує з офіційного тлумачення цих норм, наданого Конституційним Судом України в рішенні від 18.06.2007 року у справі № 1-23/2007 про гарантії незалежності суддів.

В наслідок бездіяльності Верховної Ради України, що не передбачена Конституцією та законами України, позивач був позбавлений права на відставку в лютому або в березні 2014 року та отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, яка передбачалась ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, та відповідно до вимог цієї статті складала 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. На підставі цієї статті позивач повинен був отримати вихідну допомогу в розмірі 243 600 гривень без відрахування податкового податку, із розрахунку того, що на час подання заяви про звільнення у зв'язку з відставкою щомісячна заробітна плата позивача складала 24 360 гривень.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. (набрало законної сили 8 лютого 2006р.) поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

З огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язань, судами не повинні прийматися до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Оскільки позивач був прийнятий на роботу судді за період дії Закону України «Про статус суддів» тобто до 2010 року і який передбачав при виході у відставку право судді на отримання вихідної допомоги, а також продовжував свою роботу на посаді судді на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ, яким також було передбачено право на отримання вихідної допомоги, тому не своєчасним вирішенням питання щодо його відставки під час дії ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року він був протиправно позбавлений можливості отримати вихідну допомогу, чим порушено його Конституційні права та передбачені законом гарантії незалежності судді.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Вимогами ст. 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказано на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Така ж позиція визначена і в інших рішеннях Конституційного Суду України, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справи про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмежень пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа стосовно змін умов виплати пенсії і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці(щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 щодо відповідності Конституції України статей 103,109,131,132,135,136,137, п.п.1п.2 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№2453-УІ ) зазначено, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідального стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантії недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання. Конституційним Судом України у вказаному рішенні зазначено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення осіб, які перебувають на посаді судці, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Отже, виходячи із вище зазначених положень, зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У відповідності до ст. 162 КАС України, поновлення порушених прав необхідно здійснити шляхом зобов'язання відповідача провести відповідне нарахування та виплату позивачу вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Нормою ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№2453-УІ) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації. Згідно частини 1 статті 148 Закону №2453-УІ територіальні управління Державної судової адміністрації України є територіальними органами Державної судової адміністрації України.

З огляду на викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 02.12.2015 р. про відмову у нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну неоподатковану допомогу у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 2436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський