Справа № 810/1006/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року м. Київ 810/1006/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору:ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, у якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області в частині ненарахування та невиплати заробітної плати за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно, відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про прокуратуру», та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно, відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»; - зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно, відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про прокуратуру» та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно, відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідачем всупереч вимогам ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратур», який набрав чинності 26.10.2014) та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 29.03.2015) не було перераховано та виплачено позивачу заробітну плату за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 в належному розмірі, встановленому вказаними законодавчими актами. На думку позивача, вказані дії відповідача є протиправними та такими, що порушують його право на оплату праці. 11.04.2016 на адресу суду від позивача надійшло клопотання б/н від 08.04.2015 вх. № 6135/16 від 11.04.2016 про здійснення розгляду справи за відсутності позивача. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом. Вищий адміністративний суд України в пункті 11 Листа від 30.11.2009 р. № 1619/ 10/13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря. На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Тетіївського місцевого суду Київської області № 23 від 03.06.2002 ОСОБА_1 була призначена на посаду помічника судді Тетіївського місцевого суду Київської області з посадовим окладом згідно штатного розпису, як така, що пройшла за конкурсом. Присвоєно позивачу 15 ранг держаного службовця.

Як вбачається з трудової книжки, позивачу на підставі наказу Тетіївського місцевого суду Київської області № 52 від 03.11.2008, було присвоєно черговий дев'ятий ранг державного службовця.

З матеріалів справи вбачається, що працівники апарату Тетіївського районного суду Київської області, у тому числі позивач, звертались до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з листом № 01-43/2/2016 від 16.02.2016, у якому просили відповідача здійснити перерахунок та виплати заробітну плати у відповідності до положень ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про прокуратуру» та за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно, відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Відповідач відповідні на лист не надав, перерахунок та виплату заробітної плати у відповідності до перерахунку не здійснив.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати заробітної плати у встановленому законодавством розмірі за відповідний період, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 (далі - Закон № 2453).

Частиною 1 ст. 144 Закону № 2453 ( в редакції Закону від 07.07.2010) передбачено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Закону № 2453 (в редакції Закону від 07.07.2010) і ч. 6 ст. 152 вказаного Закону (в редакції Закону від 12.02.2015) правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Частиною 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (в редакції, чинній до вересня 2015 року) затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47), згідно з якою посадовий оклад помічника судді становить 624 грн.

В свою чергу, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» № 482 від 20.05.2009 у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII від 16.01.2014 розмір мінімальної заробітної плати становить 1 218,00 грн., а відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VIII від 28.12.2014 розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2015 року - 1 218,00 грн., а з 1 вересня - 1378,00 грн.

14.10.2014р. був прийнятий Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014р.

Отже, з 26 жовтня 2014 року за працівниками апаратів судів було визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах.

Абзацом же другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом з тим, у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах, а правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо), не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Абзац 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» був прийнятий після прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». За загальноприйнятим у праві прийомом із усунення колізій між однопредметними законодавчими актами закон, що прийнятий пізніше, має пріоритет над законом, прийнятим раніше. Відтак, перший із названих Законів має пріоритет над другим. А отже, з огляду на принцип законності (пріоритет закону на підзаконними актами) правові акти, що прийняті на виконання Закону про Державний бюджет України на 2014 рік і суперечать Закону України "Про судоустрій і статус суддів", застосуванню не підлягають.

Таким чином, взявши на себе обов'язок із виплати посадових окладів у підвищених розмірах, але при цьому не внісши необхідних змін до закону про Державний бюджет, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов'язку державу представляють органи Державної судової адміністрації, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що починаючи з 26.10.2014 працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру».

З 01.01.2015 набрали чинності Закон України № 79-VIII від 28.12.2014, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від № 2456-VI від 08.07.2010, і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VIII від 28.12.2014, якими встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, Бюджетний кодекс України із змінами і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» по-іншому врегульовували відносини в частині визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28.12.2014, тобто пізніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», то вони мали пріоритет у застосуванні.

При цьому, делеговане Кабінету Міністрів України з 01.01.2015 повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів було виконано лише у вересні 2015 року, з прийняттям Постанови «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» № 644 від 02.09.2015 (набрала чинності з 09.09.2015), якою було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 в частині затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

З 29.03.2015 набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII від 12.02.2015, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

Так, зокрема, в абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 р. № 192-VIII було закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів.

Підпунктом 2 п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» було зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

02.03.2015 тобто після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», був прийнятий Закон України № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Підпунктом 12 п. 1 Закону № 217-VIII з абз. 3 п. 9 Закону України «Про Державний бюджет України за 2015 рік» було виключено посилання на ч. 3 ст. 69, ст. 129, ч.1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, загальне посилання на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було збережене.

Внісши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абзац третій пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік, яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

Проте Закон України від 02.03.2015 р. № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» набрав чинності з 13.03.2015, а Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 р. № 192-VIII - з 29.03.2015, тому останній із названих законів почав справляти вплив на розмір посадових окладів працівників апаратів судів з урахуванням положення абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону про Державний бюджет України на 2015 рік: розмір окладів визначався безпосередньо Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Отже, проаналізувавши вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що у період з 26.10.2014 по 28.03.2015 розмір посадових окладів працівників апаратів судів мав визначатись відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», а з 29.03.2015 по 09.09.2015 - відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». В свою чергу, починаючи з 09.09.2015 розмір посадових окладів працівників апарату суду визначається відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» № 644 від 02.09.2015.

При цьому, кожним із вказаних нормативно-правових актів встановлено більші розміри посадових окладів працівників апарату суду у порівнянні з тими посадовими окладами, які були передбачені вимогами чинного законодавства у період до 26.10.2014.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) від 08.11.2005 Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.У цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 справа «Будченко проти України» (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України в межах, бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідні з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Крім того, Верховний Суд України у постановах від 22.06.2010 (справа № 21-399во10) та від 07.02.2012 (справа № 21-977во10) зазначив про те, що скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених Законом України «Про державну службу» гарантій, пільг і компенсацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-1 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Також, аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про Довідку щодо результатів вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» від 05.02.2016 № 3 у спорах щодо визначення розміру заробітної плати працівників апарату судів", згідно висновку якої до 26.10.2014 посадові оклади працівників апарату судів мали виплачуватися у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 268, але не менше місячної мінімальної заробітної плати - 1218 гривень. З 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року посадові оклади працівників апарату судів мали виплачуватися у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру». З 29 березня по 8 вересня 2015 року посадові оклади працівників апарату судів мали виплачуватися у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». З 9 вересня 2015 року посадові оклади працівників апарату судів мали виплачуватися у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 644.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що відсутність у Державному бюджеті коштів не є підставою, яка звільняє державу від виконання обов`язку щодо здійнення виплати посадових окладів державних службовців у тому розмірі, який встановлений нормами законодавства.

Як вбачається з довідки Тетіївського районного суду Київської області № 2 від 18.03.2016 станом на 18.03.2015 ОСОБА_1 займає п'яту категорію посад державних службовців.

Відповідно до розрахункових листів за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 розмір посадового окладу, який нараховувався та виплачувався позивачу щомісячно становить 1 218,00 грн., що свідчить про невиконання відповідачем вимог ч. 1. ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції від 26.10.2014) в частині виплати посадового окладу у розмірі 30 % посадового окладу судді місцевого суду.

Щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за період з 29.03.2015 по 31.12.2015, то як зазначено вище, розмір посадового окладу помічника судді у період з 29.03.2015 по 08.09.2015 визначався з урахуванням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», а відповідно з 09.09.2015 розмір посадового окладу помічника судді встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України».

Відповідно до розрахункового листа позивача за 2015 рік, розмір його щомісячного посадового окладу за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 становить 1 218,00 грн., що не відповідає вимогам абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», оскільки посадовий оклад позивача мав складати 30 % посадового окладу судді місцевого суду.

На думку суду, вказане свідчить про протиправність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати у розмірі, який встановлений вимогами чинного законодавства.

Як зазначено вище, з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка набрала законної сили з 09.09.2015, розмір посадового окладу помічника судді загального суду визначається з урахуванням коефіцієнту 0,4 від посадового окладу судді місцевого суду.

При цьому, приміткою до вказаної Постанови визначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Як зазначено вище, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Отже, враховуючи вищевказані положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що розмір посадового окладу позивача, починаючи з 09.09.2015, тобто з дня набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 та з урахуванням положень примітки до вказаної Постанови, становить 2 756,00 грн. (0,4х1 370,00 грн. х10) х 0,5).

Як вбачається з вищезазначеного розрахункового листа ОСОБА_1, посадовий оклад позивача за період з 09.09.2015 по 31.12.2015 є наступним: за вересень 2015 року (починаючи з 09.09.2015) - 2 004, 36 грн.; за жовтень 2015 року - 2 756,00 грн.; за листопад 2015 року - 2 099,81 грн. та 673,00 грн. (оплата відпустки); за грудень 2015 року - 2 756, 00 грн.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що за період з 09.09.2015 по 31.12.2015 позивачу було нараховано та виплачено посадовий оклад у відповідності до положень Постанови Кабінету Міністрів України постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644, тобто правомірно.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно у розмірах, відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014 року) та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року у розмірах, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Отже, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом спонукання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача за вищевказані періоди відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, наведений спосіб захисту є достатнім для повного відновлення порушеного права позивача, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про визнання протиправними дій відповідача по ненарахуванню та невиплаті заробітної плати в законодавчо встановлених розмірах не підлягають задоволенню, оскільки безпосередньо не направлені на захист порушеного права та не призводять до його відновлення.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 повністю за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно, - відповідно до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру») та за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно,- відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.