Справа № 352/2144/15а,2а/352/12/16
Суддя: Дякович Віктор Петрович
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 р. Справа № 876/1805/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року по справі № 352/2144/15-а за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом, яким просили визнати протиправним та скасувати рішення Черніївської сільської ради від 17.06.2015 року №7-31/2015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та зобов'язати відповідача надати їм земельну ділянку площею орієнтовно 0,10 га із земель запасу Черніївської сільської ради.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 17.06.2015 року №7-31/2015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». В решті позову відмовлено.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 постанову суду першої інстанції в частині відмови оскаржили, подали апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов в частині відмови задоволити повністю.

В апеляційній скарзі покликається на те, що відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов'язання сільської ради надати земельну ділянку суд першої інстанції не врахував, що мова йде про надання земельної ділянки вперше в порядку ст. 116 ЗК України, а не про надання рівноцінної земельної ділянки.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.ст. 41, 196 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.

Суд, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 07.04.2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Черніївської сільської ради із заявою про надання їм земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. Дану заяву мотивували тим, що свого часу вони були користувачами земельної ділянки площею 0,10 га в садівничому товаристві «Авіатор» на території Черніївської сільської ради. Згідно рішення Черніївської сільської ради від 27.12.2005 року вирішено провести обмін їхньої земельної ділянки у зв'язку з утворенням на ній стихійного сміттєзвалища на рівноцінну земельну ділянку в садовому товаристві "Авіатор» для ведення городництва. Однак, всупереч цьому рішенню сільська рада не надала їм нової земельної ділянки.

Рішенням Черніївської сільської ради від 17.06.2015 року № 7-31/2015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» їм відмовлено у виділенні земельної ділянки (а.с.5).

Суд першої інстанції задовольняючи частково адміністративний позов виходив з того, що ч. 7 ст.118 ЗК України передбачено обов'язок органу місцевого самоврядування надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у наданні такого дозволу із зазначенням підстав, виключний перелік яких наведений у ч.7 ст.118 ЗК України. З огляду на те, що оскаржуване рішення не містить такої мотивованої відмови, дійшов до висновку, що таке рішення є неправомірним та підлягає скасуванню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов'язання сільської ради надати земельну ділянку суд першої інстанції виходив з того, що суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача та приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передбачено, що рішення про відмову в наданні дозволу повинно бути мотивоване.

Як вбачається з копії рішення Черніївської сільської ради від 17.06.2015 року № 7-31/2015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» позивачам відмовлено у виділенні земельної ділянки (а.с.5). Однак у вказаному рішенні не мотивовано підставу, з якої позивачам відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їм земельної ділянки. Оскільки оскаржуване рішення не містить мотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що передбачено 7 статті 118 Земельного кодексу України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що таке рішення є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Зазначена стаття ЗК України надає відповідачу дискреційне (самостійне) право на вирішення кола питань в межах закону. Тобто, дискреційні повноваження дають можливість на власний розсуд (без узгодження) визначати зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів рішення.

Крім того, згідно з вимогами п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання з регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 вказаного Закону відповідна рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, відповідач є суб'єктом владних повноважень та здійснює в даних правовідносинах надані йому діючим законодавством України такі повноваження.

Суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача та приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачам земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га із земель запасу сільської ради задоволенню не підлягають, оскільки суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, приймаючи рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року по справі № 352/2144/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич

Повний текст ухвали виготовлено 20 травня 2016 року.