Справа № 820/11819/15
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 р.Справа № 820/11819/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

за участю секретаря судового засідання - Антипенко В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2016р. по справі № 820/11819/15

за позовом Громадянина Іраку ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

14.12.2015 року громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2015р. № 36-15;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 24.09.2015р. № 183 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 16.03.2016 року відмовив у задоволенні позову.

Громадянин Іраку ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції дав невірну правову оцінку наданим ОСОБА_1 доказам та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи і свідчать про неповне з'ясування обставин справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 12.05.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, 24.09.2015 року позивач звернувся до ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Управління) із анкетою-заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної анкети-заяви начальником Управління прийнято наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №183 від 24.09.2015 року.

Позивач, не погоджуючись з правомірністю прийняття спірного наказу, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого обгрунтованого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.5 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження: АДРЕСА_1, за національністю араб, сповідує іслам (суніт), неодружений, громадянин Іраку. Прибув в Україну 03.09.2007 року, легально.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), звернувся 24.09.2015 року до ГУ ДМС У Харківській області. Основною причиною звернення за захистом зазначає побоювання зазнати переслідування з боку терористичних угрупувань через його військову діяльність на території Іраку.

Положеннями пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства Внутрішніх справ від 07.09.2011 р. № 649 (далі - Правила № 649) визначено порядок дій уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом.

Згідно з п. 2.2. Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до п. 2.4. Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

- видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року вбачається, що поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують Податкового або тимчасового захисту").

Отже, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, чітко визначених положеннями вищевказаного Закону.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції тих обставин, що позивач має побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою та загинути внаслідок насильства, колегією суддів відхиляються, з огляду на таке.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Однак, позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідачів.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що під час його повторного звернення до міграційних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами не було враховано оновленої інформації по країні походження, яка підтверджує небезпеку, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався з аналогічною заявою до міграційних органів, за результатом розгляду якої було прийнято рішення та встановлено відсутність причин для визнання його біженцем з підстав, які стосуються позивача особисто.

Разом з тим, оновлена інформація про політичну ситуацію в країні походження позивача свідчить про незначні зміни порівняно з тим періодом, в якому позивач попередньо звертався з заявою до міграційного органу. Тобто політична ситуації в країні ОСОБА_1 не змінилася таким чином, що могла б вплинути на результат розгляду заяви останнього.

Тому, коли позивач звернувся до міграційного органу 24.09.2015 року з аналогічною заявою, відповідач відмовив у її прийнятті як очевидно необгрунтованої, що на даній стадії розгляду заяви є цілком правомірним.

Згідно з ч. 7 вказаної статті у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження орган міграційної служби до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, а також інформує про це протягом трьох робочих днів орган внутрішніх справ за місцем проживання особи (ч.8 ст. 8 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують Податкового або тимчасового захисту").

При цьому, відповідно до ч.9 вищезазначеної статті у разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні, інформуючи про це орган внутрішніх справ за місцем проживання особи протягом трьох робочих днів, та повертає особі документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в органі міграційної служби.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують Податкового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Частиною 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави для висновку про те, дії відповідачів при прийнятті спірного рішення та наказу повністю відповідають приписам чинного законодавства України та не порушують прав та інтересів ОСОБА_1.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що матеріали особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, згідно абз. 4 ч. 1 ст. 6 вищезазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог і, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2016р. по справі № 820/11819/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.
Судді Катунов В.В. Бершов Г.Є.
Повний текст ухвали виготовлений 17.05.2016 р.