Справа № 816/4635/15
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 р.Справа № 816/4635/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання - Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року по справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивач, громадянин ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2), звернувся до суду з позовом, яким просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України) від 26.10.2015 №739-15;

- зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відмова відповідача в оформленні документів та визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконною, оскільки, висновки відповідача не відповідають нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи. Позивач вказує на поверхневість та необ'єктивність розгляду заяви. На думку позивача, спірне рішення є неправомірним, оскільки відповідачем не надано правильної оцінки побоювань позивача стати жертвою переслідувань.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року адміністративний позов громадянина Ірану ОСОБА_2 задоволено.

Судове рішення мотивовано тим, що приймаючи рішення від 26.10.2015 року №739-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ірану ОСОБА_2, ДМС України не дослідила належним чином всіх обставин справи, а тому дійшла передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, ДМС України подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідно до положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом, з урахуванням обставин встановлених в ході судового розгляду справ № 2а-1670/7393/12 та № 816/4880/14, матеріалів особової справи гр. Ірану ОСОБА_2 №12POL0000201 (т. 1 а.с. 155-306) та №2015PL0005 (т. 1 а.с. 32-140) встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, віросповідання за народженням - мусульманин.

У жовтні 2003 року ОСОБА_2 прибув до України за студентською візою. До 2004 року навчався на підготовчому факультеті Міжрегіональної академії управління персоналом на відділенні для іноземців (м. Київ). Цього ж року (2004) він вступив до вищевказаної академії на факультет ІВМ - міжнародний бізнес та менеджмент. Через 3 місяці навчання залишив зазначений ВУЗ та вступив до Національної медичної академії (м. Київ), де навчався до 2009 року. Навчання не закінчив. Протягом навчання кожного року, влітку, виїжджав до Ірану на канікули. У 2006 році уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_6. У 2009 році шлюб розірвав. Останній раз приїхав до України з Ірану 31.01.2010 року за гостьовою візою на запрошення матері колишньої дружини.

З 28.04.2010 року (термін закінчення візи) до 08.06.2012 року (дата звернення до міграційної служби) ОСОБА_2 перебував в Україні нелегально.

08.06.2012 року ОСОБА_2 звернувся до сектору у справах біженців УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення заявник назвав побоювання за своє життя у разі повернення до Ірану у зв'язку зі зміною релігії з мусульманської на християнську.

Рішенням ДМС України від 05.11.2012 року № 602-12 громадянину Ірану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ДМС України від 05.11.2012 року № 602-12 позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 року по справі № 2а-1670/7393/12, яка набрала законної сили, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено (т. 1 а.с. 302-305).

16.09.2014 року позивач вдруге звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення за захистом у своїй заяві зазначив ті ж самі мотиви, а саме побоювання зазнати переслідувань за ознакою релігійних переконань (т. 1 а.с.33-34).

Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 року № 106 йому відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 року № 602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (т. 2 а.с.34- 36).

19.09.2014 року позивач звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, у якій просив скасувати спірне рішення та зобов'язати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина Ірану ОСОБА_2 рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 року №42-14 скаргу громадянина Ірану ОСОБА_2 відхилено (т. 2 а.с. 42).

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 04.11.2014 року №42-14 та наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015, яка набрала законної сили, у справі №816/4880/14, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 04.11.2014 року №42-14 та наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 року № 106 (т. 2 а.с. 34-39).

У подальшому на виконання вимог статті 12 Закону Україні «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та виконання судового рішення у справі № 816/4880/14, УДМС України в Полтавській області прийнято рішення від 21.05.2015 року про прийняття до розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_2 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (т. 1 а.с. 35).

За результатом розгляду заяви від 16.09.2014 року рішенням ДМС України від 26.10.2015 року № 739-15 громадянину Ірану ОСОБА_2 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т. 1 а.с.31).

Підставою для вказаного рішення слугував висновок Управління ДМС у Полтавській області від 07.09.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 129-140), в якому зважаючи на надані ОСОБА_2 пояснення, отриману інформацію по країні походження зроблено висновок про те, що у заявника, у разі повернення до країни своєї громадської належності, не існує об'єктивних підстав побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Про прийняття рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.10.2015 року № 739-15 позивач дізнався 18.11.2015 року, отримавши повідомлення про відмову у визнані визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 18.11.2015 №13 (т. 1 а.с.30).

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приймаючи рішення від 26.10.2015 року №739-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ірану ОСОБА_2, ДМС України не дослідила належним чином всіх обставин справи, а тому дійшла передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.99 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Відповідно до підпункту «е» пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (надалі - Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країні походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.09.2014 року та в подальшому в ході проведення співбесід позивач зазначив про те, що він змінив віру з мусульманства на християнство, а тому в країні його громадянської належності його життю та свободі загрожує небезпека, його можуть заарештувати, піддавати тортурам та вбити як зрадників віри. Наголошував, що приймає актину участь в церковному житті. Систематично відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон.

Дослідивши висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складений УДМС України в Полтавській області, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 739-15 від 26.10.2015, колегією суддів встановлено наступне.

Відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, міграційний орган роблячи висновок про сумнівний характер належності позивача до християнського віросповідання виходив з того, що ОСОБА_2, в ході проведених співбесід, показав не дуже високий рівень знань про прийняту ним віру. Зокрема, ним були показані лише поверхневі знання Біблії. Не розуміється на головних постулатах християнства.

Разом з тим, відповідачем та третьою особою не реалізоване зазначене вище право, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації наведеної заявником, звернутися до уповноважених органів з метою отримання підтверджуючої інформації. У зв'язку з чим, належним чином не досліджено наведені в поданій ОСОБА_2 заяві - анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.09.2014 року обставини, щодо прийняття активної участі в церковному житті м. Полтави та фактів замахів на його життя та погроз.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи рішення від 26.10.2015 року №739-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ірану ОСОБА_2, ДМС України не дослідила належним чином всіх обставин справи, а тому дійшла передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Крім того, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованість заявлених позовних вимог та вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року прийнята судом у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, з вірним встановленням обставин справи, що відповідно до приписів ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови без змін. Підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 185, 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, ст.ст. 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Л.В. Мельнікова

Судді (підпис) Н.С. Бартош

(підпис) Ю.М. Філатов

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 16 травня 2016 року.