Справа № 15769/10/2070
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2011-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

01 липня 2011 р. № 2-а- 15769/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Горшкової О.О.,

при секретарі Гетьман Н.В.,

за участю представників сторін: представник позивача - ОСОБА_1, представник відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом Приватного підприємства "Прогрес" до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Прогрес»звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати повідомлення-рішення №/0 від 07.06.10р. (№/1 від 20.08.10р., №/2 від 17.09.10р., №/3 від 26.11.10р.), згідно якого було визначено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 71775,00 грн., з яких 47850,00 грн. - основний платіж та застосовані штрафні санкції у розмірі 23925,00 грн. та податкове повідомлення-рішення №/0 від 07.06.10р. (№/1 від 20.08.10р., №/2 від 17.09.10р., №/3 від 26.11.10р.), яким було визначено суму податкового зобовязання з податку на прибуток в розмірі 73275,00 грн., з яких 59813,00 грн. - основний платіж та застосовані штрафні санкції у розмірі 13462,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що законодавець не надає податковому органові можливість офіційно тлумачить норми законів України та самостійно, на власний розсуд розширювати перелік підстав, згідно яких встановлюються належність угод до господарської діяльності, що взагалі не відноситься до функцій (компетенції) податкових органів. Будь-які спроби податкового органу самостійно робити висновки щодо того, чи відноситься правочини до господарської діяльності платника податків на думку Позивача порушує принцип свободи підприємницької діяльності субєктів господарювання. Такі дії податкового органу є цілком незаконними.

Відповідач, ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова з поданим позовом не погодився, посилаючись на нступне. ДПІ було проведено планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства. До перевірки не було надано документів, які дійсно підтверджують надання консультативних послуг та використання їх у межах господарської діяльності платника, та як слідство не підтверджено правомірність включення до складу валових витрат суму коштів у розмірі 239250 грн. та до складу податкового кредиту 47850 грн. В актах виконаних робіт не розшифровано, які саме послуги фактично виконані тому немає підстави повязати їх з гоподарською діяльністю.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи і вимоги заперечень проти позову, просив суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову. Представник позивача підтримав свою правову позицію.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи працівниками ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова було проведено планову виїзну перевірку Приватного підприємства «Прогрес»з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007р. по 31.12.2009р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 25.05.2010р. №4320/23-05/30590752. 07.06.10р. відповідач, ДПІ з посиланням на названий акт перевірки виніс податкові повідомлення-рішення №/0, згідно якого було визначено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 71775,00 грн., з яких 47850,00 грн. - основний платіж та застосовані штрафні санкції у розмірі 23925,00 грн. та податкове повідомлення-рішення №/0, яким було визначено суму податкового зобовязання з податку на прибуток в розмірі 73275,00 грн., з яких 59813,00 грн. - основний платіж та застосовані штрафні санкції у розмірі 13462,00 грн.

Стосовно вказаних податкових повідомлень-рішень позивачем було розпочато передбачену ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»процедуру оскарження рішень контролюючих органів. За наслідками означеної процедури сума податкового зобовязання, визначеного первісним податковим повідомленням-рішенням, залишилась незмінною, а тому з метою доведення нового граничного строку оплати податкового зобовязання ДПІ було складено та направлено на адресу позивача податкові повідомлення-рішення №/1 від 20.08.10р., №/1 від 20.08.10р.; №/2 від 17.09.10р., №/2 від 17.09.10р.; №/3 від 26.11.10р., №/3 від 26.11.10р.

Аналізуючи норми Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»суд приходить до висновку, що при розвязанні спору належить перевірити на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України і первісне податкове повідомлення-рішення (тобто рішення через /0), позаяк саме цей правовий акт індивідуальної дії створив для позивача обовязок здійснити до бюджету додатковий платіж, і податкове повідомлення-рішення, що було складено в процедурі оскарження рішення контролюючого органу, позаяк це податкове повідомлення-рішення визначило строк виконання обовязку, а отже і первісне, і наступне податкове повідомлення-рішення вплинуло на права та обовязки позивача у публічно-правових відносинах в сфері оподаткування.

Як зясовано судом, фактичною підставою для винесення спірних податкових повідомлень-рішень слугував відображений в акті від 25.05.2010р. №4320/23-05/30590752 висновок субєкта владних повноважень про ненадання до перевірки документів, які дійсно підтверджують надання консультаційних послуг та використання їх у межах господарської діяльності платника, та як слідство не підтверджено правомірність включення до складу валових витрат суми коштів у розмірі 239250 грн. та включення до складу податкового кредиту суми податку 47850 грн. В актах виконаних робіт не розшифровано, які саме послуги фактично виконані, тому немає підстави повязати їх з господарською діяльністю.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені субєктом владних повноважень в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що одним із видів статутної діяльності Приватного підприємства «Прогрес»протягом перевіряємого періоду було придбання та реалізація послуг, торгівля ТМЦ.

За матеріалами справи 16.03.2009р. між позивачем, Приватне підприємство «Прогрес»(в якості замовника) та ТОВ «СК СМС»(в якості виконавця) було укладено договір №316-1, предметом якого є надання кваліфікованої консультації з питань бухгалтерського та податкового обліку, юридичні консультації та правова допомога з питання ведення фінансово-господарської діяльності замовника.

Виконання умов зазначеного договору підтверджується актом здачі-прийняття робіт (послуг) №ОУ-07/31-8 від 31.07.2009р. на суму 67200 грн. (в т.ч. ПДВ 11200 грн.), податковою накладною №7318 від 31.07.2009р. на суму 67200 грн. (в т.ч. ПДВ 11200 грн.), доказами оплати вартості наданих послуг, звітом про проведення маркетингового дослідження ринку мяса птиці України.

За матеріалами справи 24.03.2008р. між позивачем, Приватне підприємство «Прогрес»(в якості замовника) та ТОВ «Спец-монтаж-сервіс»(в якості виконавця) було укладено договір №8, предметом якого є надання консультаційних послуг з питань, що цікавлять та стосуються господарської діяльності Замовника.

Виконання умов зазначеного договору підтверджується актом здачі-прийняття робіт (послуг) №ОУ-31/10-3 від 31.10.2009р. на суму 138000 грн. (в т.ч. ПДВ 23000 грн.), податковою накладною №31103 від 31.10.2009р. на суму 138000 грн. (в т.ч. ПДВ 23000 грн.), актом здачі-прийняття робіт (послуг) №ОУ-30/09-1 від 30.09.2009р. на суму 4800 грн. (в т.ч. ПДВ 800 грн.), податковою накладною №30091 від 30.09.2009р. на суму 4800 грн. (в т.ч. ПДВ 800 грн.), актом здачі-прийняття робіт (послуг) №ОУ-31/12-6 від 31.12.2009р. на суму 66000 грн. (в т.ч. ПДВ 11000 грн.), податковою накладною №31126 від 31.12.2009р. на суму 66000 грн. (в т.ч. ПДВ 11000 грн.), актом здачі-прийняття робіт (послуг) №ОУ-30/11-5 від 30.11.2009р. на суму 11100 грн. (в т.ч. ПДВ 1850 грн.), податковою накладною №30115 від 30.11.2009р. на суму 11100 грн. (в т.ч. ПДВ 1850 грн.), доказами оплати вартості наданих послуг, звітом про проведення маркетингового дослідження ринку мобільного звязку України.

Суд зазначає, що згідно вимог п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

У відповідності до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 цього ж Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Судом зазначається, що з приписів даних правових норм випливає, що до складу податкового кредиту звітного періоду відносяться суми податку, сплачені в ціні послуг при їх отриманні, якщо платник податку мав підстави включити витрати на отримання послуг до складу валових витрат відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Пунктом 5.1. Закону України «Про податок на додану вартість»№334/94-ВР встановлено, що валові витрати це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів, (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку зі здійсненням позивачем статутної діяльності, він є постійним замовником вищезазначених послуг, оскільки без них господарська діяльність позивача практично не може бути високоефективною та забезпечувати досягнення основної мети підприємницької діяльності отримання прибутку.

Таким чином, витрати позивача на оплату вказаних послуг безпосередньо повязані з його господарською діяльністю, а тому правомірно віднесені позивачем до його валових витрат відповідно до п. 5.1 Закону № 334/94-ВР.

Пункти 5.35.7 Закону № 334/94-ВР не містять у собі ніяких обмежень щодо включення витрат саме по оплаті консультаційних (маркетингових) послуг (повязаних з господарською діяльністю підприємства) до його валових витрат.

В законодавчих актах України не встановлено переліку конкретних документів, необхідних для віднесення витрат підприємства до складу валових витрат. У той же час, зазначений Закон у якості таких підтверджуючих документів вказує як "розрахункові", "платіжні", так і "інші документи".

Таким чином, за своїм змістом, вказані норми закону не дозволяють включати витрати підприємства у валові тільки у тому разі, якщо ці витрати не підтверджені будь-яким документом ані розрахунковим, ані платіжним, ані іншим документом.

Як встановлено судом, під час перевірки позивачем були надані відповідні договори, податкові накладні, акти виконаних робіт, звіти про проведенні маркетингові дослідження ринку України.

Закон № 334/94-ВР вказує, що встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому законі, не дозволяється.

Таким чином, встановлення контролюючим органом додаткових обмежень для позивача, крім законодавчо визначених, суперечить вимогам частини 2 статті 19 Конституції України та нормам чинного податкового законодавства.

Що стосується правомірності угод, що передбачають витрати на консультації (в даному випадку маркетингові дослідження) то основними нормативно-правовими актами, що визначають види, вимоги, порядок укладення господарських договорів, є Господарський кодекс України, Цивільний кодекс України.

Так, відповідно до статей 626-628 Цивільного кодексу України під договором слід розуміти домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Що стосується укладення договорів з надання послуг, то статтею 901 глави 63 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Тобто суб'єкту господарювання при укладанні угод з надання консультаційних послуг слід керуватися в першу чергу вищевказаними нормативно-правовими актами.

Питання податкового обліку витрат платника податку, пов'язаних із маркетинговими дослідженнями, наведено у листі ДПА України від 29.07.2008 р. № 15176/7/15-0217

У той же час, з метою належної організації адміністрування податку на прибуток Державна податкова адміністрація України у своєму листі від 29.07.2008 р. № 15176/7/15-0217 "Про податковий облік витрат на маркетинг" роз'яснила офіційну позицію стосовно врегулювання спірних правовідносин з урахуванням їх специфіки.

Зі змісту вказаного Листа вбачається, що витрати на маркетинг, які мали місце у межах спірних правовідносин відносяться до витрат подвійного призначення, для яких пунктом 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР передбачено особливий порядок податкового обліку.

Згідно з абзацом четвертим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому діючим законодавством не встановлено конкретного переліку документів для підтвердження витрат на маркетинг.

Отже, для включення витрат на маркетинг до складу валових витрат необхідні документи, оформлені відповідно до вимог, встановлених статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які, зокрема, підтверджують факт отримання маркетингових послуг від іншої особи, а також підтвердження зв'язку понесених витрат із господарською діяльністю платника податку.

Аналізуючи надані позивачем до матеріалів даної адміністративної справи акти здачі-прийняття робіт (послуг), суд зазначає, що зазначені первинні документи мають свою назву); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, здійснення господарських операцій по наданню консультаційних послуг зафіксовано належним чином оформленими первинними документами, зокрема, актами здачі-прийняття виконаних робіт (послуг), які відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Окремо суд зауважує на факті використання у своїй господарській діяльності отриманих від ТОВ «Спец-монтаж-сервіс»та ТОВ «СК СМС»консультаційних послуг.

Суд вважає, що податковим органом не було взято до уваги те, що такий предмет господарських угод, як послуги, мають свою специфіку з точки зору можливості їх використання у господарській діяльності.

Так, згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Суд зазначає, що послуга представляє собою діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, споживання послуг, а відповідно і їх використання у господарській діяльності відбулось у момент їх отримання ПП «Паритет»від свого контрагента.

Крім того, судом встановлено, що позивачем завдяки отриманій від ТОВ «Спец-монтаж-сервіс»та ТОВ «СК СМС»інформації про маркетингові дослідження на ринках мса птиці та мобільного звязку протягом перевіряємого періоду було укладено договори на придбання та реалізацію ТМЦ (ваучерів, мясо птиці).

До того ж на вимогу суду позивачем надано до матеріалів справи розрахунок фінансового результату від використання у своїй господарській діяльності отриманих консультаційних послуг, який свідчить про значну прибутковість діяльності підприємства.

Окремо суд зауважує на суперечливості висновку відповідача про не підтвердження надання консультаційних послуг, отриманих від ТОВ «Спец-монтаж-сервіс»та ТОВ «СК СМС»., приписам п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про ПДВ". Відповідно до вказаної норми закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Аналізуючи приписи вказаної норми, суд доходить висновку, що п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про ПДВ" законодавець регламентував правовідносини щодо формування податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями, які фактично відбулись, тобто за якими було надано ТМЦ (роботи, послуги).

Звідси слідує, що вказуючи в акті перевірки п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про ПДВ", відповідач фактично визнає фактичне надання позивачу його контрагентами консультаційних послуг.

За вказаних обставин, враховуючи те, що позивачем до складу податкового кредиту віднесені суми податку, сплачені в ціні послуг при їх отриманні, та при цьому платник податку мав підстави включити витрати на отримання таких послуг до складу валових витрат відповідно до вимог ст. 5 Закону № 334/94-ВР, як таких, що безпосередньо пов'язані з основною діяльністю позивача, на підставі податкових накладних, актів виконаних робіт, то визначення контролюючим органом податкового зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток є неправомірним.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки в ході судового розгляду ДПІ не було доведено правомірності мотивів винесення спірних податкових повідомлень-рішень за правилами ч.2 ст.71 КАС України, а викладені в акті перевірки від 25.05.2010р. №4320/2305/30590752 судження субєкта владних повноважень не знайшли свого підтвердження добутими судом доказами, то поданий позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат по справі належить провести за правилами ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного підприємства "Прогрес" до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 від 07.06.2010 року, № /0 від 07.06.2010 року, № /1 від 20.08.2010 року, № /1 від 20.08.2010 року, № /2 від 17.09.2010 року, № /2 від 17.09.2010 року, № /3 від 26.11.2010 року, № /3 від 26.11.2010 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства "Прогрес" (61166, м. Харків, вул. Бакуліна, 11, ) державне мито у сумі 3 (три) грн. 40 коп.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 07.07.11р.

Суддя Горшкова О.О.