Справа № 303/2791/16-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Мукачево Справа №303/2791/16-а

2а/303/146/16

Номер рядка стат. звіту-14

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Мукачівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області

про скасування рішення,

За участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_3;

представника відповідача - Лящук О.А.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування рішення Мукачівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 15 березня 2016 року про його примусове повернення в країну походження.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що виконання оспорюваного за предметом позову рішення призведе до роз'єднання його сім'ї, з якою він мешкає на території України понад 13 років, та яку матеріально забезпечує як єдиний годувальник.

У судовому засіданні по справі 18.05.2016 позивач зазначив, що неодноразово звертався до міграційної служби за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак відповідач в усній форму йому у цьому проханні безпідставно відмовляв. При цьому причини відмови йому не озвучувалися. Також, на протязі 13-ти річного періоду проживання на території України, йому ніхто не пред'являв жодних претензій з приводу його незаконного перебування в Україні. В силу своєї юридичного неграмотності, він не думав, що відсутність посвідки на тимчасове проживання в Україні може стати причиною для його повернення в країну походження та стати підставою для розлучення із членами своєї родини.

Про серйозність ситуації та юридичні тонкощі отримання законного статусу, для можливості перебування на території України, він дізнався лише після прийняття відповідачем спірного рішення та звернення до адвоката за юридичною допомогою.

Висловив суду також переконливе бажання залишитися на території України, щоб бути разом із своєю сім'єю, тому просив скасувати рішення відповідача, для надання йому часу, за допомогою адвоката, оформити у передбаченому законодавством порядку документи необхідні для можливості його перебування в Україні.

Представник позивача, крім вищевказаного, наголосив також на тому, що його довіритель є законослухняною особою, оскільки не вчиняв жодних правопорушень. Скасування ж рішення надасть йому можливість, за його допомоги, належним чином узаконити своє перебування на території України.

Просив суд також прийняти до уваги те, що повернення позивача у країну його походження буде мати вкрай негативні наслідки для його неповнолітніх дітей та жінки, яка ніде не працює.

Представник відповідача у поданому суду письмовому заперечені (а.с. 16а-18) та в судовому засіданні по справі, просила відмовити у задоволенні позову повністю, з посиланням на те, що позивач перебуваючи на території України мав достатньо часу для того, щоб звернутися до територіального органу ДМС з клопотанням про надання йому посвідки на тимчасове проживання в Україні. Також наголосила на тому, що позивач постійного місця роботи і проживання не має, тому підстави для скасування оспорюваного рішення є відсутніми.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

На підставі оспорюваного за предметом позову рішення суб'єкта владних повноважень від 15.03.2016 року (а.с. 4-5) зобов'язано позивача покинути територію України до 10.04.2016 року, у зв'язку з перевищенням дозволеного терміну перебування іноземців на території України.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу виходить з того, що згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

За результатами судового розгляду справи, позивачем не спростовано обставин щодо перевищення ним дозволеного терміну перебування на території України та відсутністю у нього посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Поряд з цим, наявними у справі доказовими матеріалами (а.с. 9-8) підтверджується обставини відносно того, що позивач у 2003 році зареєстрував шлюб із громадянкою України - ОСОБА_6. Від вказаного шлюбу у них народилося двоє дітей, з якими вони разом проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок на праві приватної власності належить дружині позивача.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі, суд виходить також із того, що право на повагу до приватного і сімейного життя закріплено у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до приписів якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім'ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати мови для зміцнення сім»ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Як передбачено положеннями статті 8 Конституції України, в Україні Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Каплан та інші проти Норвегії» (рішення від 24.07.2014, заява №32504/11) Європейський суд з прав людини вказав на недопустимість непропорційного втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя та їх дітей.

Обставини вказаної справи, яка розглядалася Європейським судом з прав людини (справа стосувалася вислання владою Норвегії громадянина Туреччини, батька трьох дітей, які є громадянами Норвегії) є майже ідентичними до обставин по даній справі.

Тому аналізуючи фактичні дані по справі на предмет їх відповідності статті 8 Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини, суд вважає, що рішення відповідача від 15.03.2016 року про примусове повернення позивача з України порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя, яке буде розлученим одне з одним.

Повернення позивача у країну його походження буде мати вкрай негативні наслідки для його неповнолітніх дітей та жінки, оскільки сім'я залишиться без єдиного годувальника, так як рішення про примусове повернення іноземців може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки (частина друга ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Також звертає на себе увагу суду той факт, що позивач протягом 13-ти річного періоду безперервно проживав на території України і жодних процедурних механізмів щодо його повернення на батьківщину компетентними державними органами до нього застосовано не було, що сприяло утвердженню у нього думки про можливість безперешкодного перебування на території України, тому його твердження про повне усвідомлення ним всіх можливих негативних наслідків видворення з території України, тільки після прийняття відповідачем оспорюваного рішення, заслуговує на увагу та враховується судом при розгляді даної справи.

За таких обставин справи, позов слід задоволити та скасувати рішення відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 18, 69, 71, 86, 158-163, 167, 183 -5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Скасувати рішення Мукачівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 15 березня 2016 року про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджан - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

3. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость

Повний текст постанови суду виготовлено та підписано 19.05.2016.