Справа № 826/12259/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Міністерство фінансів України, про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Державна податкова інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - Позивач, ДПІ у Шевченківському районі) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Відповідач, Міненерговугілля), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - Третя особа-1, ГУ ДКС у м. Києві), про стягнення простроченого боргу шляхом стягнення коштів з розрахункових рахунків у банках на суму 6 928 230,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.10.2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог та предмет спору, на стороні відповідача, - Міністерство фінансів України (далі - Третя особа-2, Мінфін).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 року, позов задоволено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.07.2015 року касаційну скаргу Міненерговугілля задоволено частково, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що судами не було перевірено факт передачі Міненерговугіллю на облік чи баланс заборгованості за договором від 16.12.1994 року №09-505/7, а також не встановлено правовий механізм регулювання спірних правовідносин у відповідні періоди з відповідним розмежуванням висновків щодо передумов та наслідків юридичних фактів у їх сукупності.

Крім того, Вищим адміністративним судом України вказано на ненадання судами оцінки відсутності розрахунку заборгованості у гривневому еквіваленті та невстановлення підтвердження належними та допустимими доказами, а саме - первинними бухгалтерськими документами, безпосередньо надання та отримання бюджетної позички саме у конкретно визначеному розмірі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ні сума заборгованості у розмірі 6 928 230,00 грн. за договором, ні податкова вимога на вказану суму Відповідачем не оскаржувалася, матеріалами справи підтверджується розрахунок суми заборгованості у гривневому еквіваленті, а відтак Міненерговугілля як правонаступник Міністерства палива та енергетики України є належним відповідачем у справі та на нього покладено обов'язок зі сплати наведеної суми заборгованості. Крім того, суд зазначив, що в силу прямих вказівок ПК України, дана заборгованість підлягає погашенню в однаковому з податковим боргом порядку, а тому даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом відсутності факту передачі на облік чи баланс Міненерговугілля вказаної суми заборгованості, які і відсутності факту перерахування сум позички взагалі. Звертає увагу на відсутність розрахунку суми заборгованості, що не було досліджено судом першої інстанції. Підкреслює, що не є правонаступником Міністерства палива та енергетики України. Зауважує, що в силу умов договору кошти були розподілені між підприємствами, а тому обов'язок щодо їх повернення не належить Відповідачу. Посилається на неврахування судом інформації, наданої ДПІ у Шевченківському районі, про відсутність станом на 23.01.2013 року та 27.12.2011 року за Міненерговугіллям податкового боргу та грошових зобов'язань. Крім іншого, наполягає на необхідності застосування до спірних правовідносин правових наслідків пропуску строку звернення до суду.

У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив, що 16.12.1994 року між Мінфіном та Міненерго укладено договір №09-505/7 (далі - Договір №09-505/7) про надання Міністерством фінансів України фінансової допомоги на зворотній основі Міністерству енергетики та електрифікації України (т. 1 а.с. 151-152).

Пунктом 1.1 вказаного Договору №09-505/7 визначено, що Мінфін зобов'язується в грудні 1994 року надати Міненерго фінансову допомогу на зворотній основі в сумі 700 млрд. карбованців для закупівлі палива на осінньо-зимовий період 1994/1995 року у відповідності з розпорядженням Кабінету Міністрів України з оплатою 30% річних.

Згідно п. 1.2 Договору №09-505/7 Міненерго зобов'язується забезпечити повернення одержаних коштів та належних процентів до 15.05.1995 року.

Крім того, у вказаному Договорі закріплено, що Міненерго зобов'язується: передбачати в договорах з підприємствами і організаціями, які отримують фінансову допомогу на зворотній основі, заходи по забезпеченню повернення в установлений строк сум одержаної фінансової допомоги та процентів; установити контроль за цільовим використанням одержаних коштів (п. п. 1.3, 1.4 Договору №09-505/7).

Відповідно до п. 1.5 Договору №09-505/7 у разі невиконання чи несвоєчасного виконання Міненерго свого зобов'язання, зазначеного у пункті 1.2 цього Договору, Мінфін має право у безспірному порядку стягнути відповідні кошти з рахунків Міненерго у банках України або зменшити на відповідну сум у перерахування коштів, передбачених в державному бюджеті Міністерству енергетики та електрифікації України.

Як вказав суд першої інстанції, згідно наявних у матеріалах справи копії опису видаткових розписів по бюджету України, які переслані Міністерством фінансів України до Національного банку України від 16.12.1994 року і від 22.12.1994 року та платіжних доручень від 16.12.1994 року №455 та від 22.12.1994 року №460 (т. 1 а.с. 20, 21) Третьою особою-2 було перераховано Міненерго 300 млрд. крб..

Згідно додаткової угоди №ІІ-09-505/95 від 15.05.1995 року (т. 1 а.с. 153) Мінфін пролонгує Міненерго термін повернення кредиту в сумі 700 млрд. карбованців зі строком погашення 15.05.1995 року на строк до 30.03.1996 року з оплатою у розмірі 30% річних. Міненерго забезпечує починаючи з 01.06.1995 року щомісячне перерахування сум нарахованих відсотків на поточний рахунок Мінфіну в ОПЕРУ Національного банку України м. Київ, МФО 300001, рахунок №125801.

Листом від 12.10.2012 року №06-08/5134-13239 (т. 1 а.с. 86) ГУ ДКС України у м. Києві направило ДПІ у Шевченківському районі подання від 11.10.2012 року №813-821 та №№ 82, 83, 85, 86, 97-107 для ведення претензійно-позовної роботи з інформацією про заборгованість, зокрема, Відповідача за станом на 01.10.2012 року на суму 6 928 230,00 грн.

У зв'язку з викладеним ДПІ у Шевченківському районі направлено на адресу Відповідача податкову вимогу від 25.10.2012 року №5255 на загальну суму 57 903 155,00 грн. та рішення №5255/24-128 про опис майна у податкову заставу (т. 1 а.с. 12), які отримані Міненерговугіллям 14.12.2012 року (т. 1 а.с. 13).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на адресу Позивача Третьою особою-1 направлено подання від 13.06.2014 року №1034 (т. 1 а.с. 22) для здійснення до Міненерговугілля заходів щодо стягнення простроченої заборгованості (сплата основного боргу за цільовим пільговим кредитом/фінансова допомога на зворотній основі), наданим Мінфіном України у 1994 році згідно договору №09-505/7 від 16.12.1994 року, яка станом на 01.06.2014 року складає 6 928 230,00 грн. У зв'язку з чим Позивач звернувся до суду.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. 17 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 59, 95 та розділу ХХ Податкового кодексу України, ряду приписів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 року №174 Порядку обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості (далі - Порядок №174), п. п. 1, 3 Указу Президента України від 25.08.1996 року №762/96 «Про грошову реформу в Україні», прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі, оскільки, по-перше, Відповідачем не спростовується облік за ним заборгованості саме у вказаній у позові сумі, по-друге, Міненерговугілля є правонаступником міністерства, яка отримувало позичку за Договором №09-505/7, по-третє матеріалами справи підтверджується як факт отримання коштів за вказаним договором, так і відповідність розрахунків суми коштів у гривневому еквіваленті.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 року №2542-ІІІ у разі невиконання юридичними особами своїх зобов'язань щодо погашення та обслуговування наданих на умовах повернення кредитів, залучених державою або під державні гарантії, інших гарантованих державою зобов'язань, та стягнення заборгованості перед Державним бюджетом України з наданих підприємствам і організаціям позичок із державного бюджету, позичок, наданих за рахунок коштів, залучених державою або під державні гарантії, плати за користування цими позичками органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна боржників.

Положення такого змісту передбачено і в Бюджетному кодексі України від 08.07.2010 року №2456-VI, що набрав чинності 01.01.2011 року.

Відповідно до ч. 9 ст. 17 БК України прострочена заборгованість суб'єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб'єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому ПК України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб'єкта господарювання.

Згідно пп. 19-1.1.38 п. 19-1.1 ст. 19-1 Податкового кодексу України до функцій контролюючих органів віднесено забезпечення стягнення сум простроченої заборгованості суб'єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Пунктом 1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України визначено, що погашення простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу ІІ цього Кодексу.

Кабінетом Міністрів України 24.04.1999 року прийнято постанову №682 «Про реструктуризацію заборгованості енергогенеруючих компаній за фінансовою допомогою, що надавалася Кабінетом Міністрів України на поворотній основі», якою Міністерству енергетики доручено вжити заходів до забезпечення повного повернення бюджетних коштів енергогенеруючими компаніями, яким вони надавалися згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 01.11.1994 року № 748, від 11.02.1998 року № 135, від 12.06.1998 року №859 і договорами між Міністерством фінансів і Міністерством енергетики та електрифікації від 16.12.1994 року № 09-505/7 та від 05.01.1995 року №09-505/2 на поворотній основі для закупівлі ядерного палива і вугільної продукції.

Пунктом 2 вказаної постанови установлено, що сума заборгованості за зазначеною фінансовою допомогою підлягає реструктуризації шляхом розстрочення її сплати на 60 місяців, із сплатою рівними частками до 25 числа кожного місяця починаючи з 01.01.2000 року; реструктуризована заборгованість не підлягає індексації, до неї не нараховуються відсотки і не застосовуються штрафні санкції.

У відповідності до п. 59.1 ст. 59 ст. ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно п. 95.2 ст. 95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше, ніж через 60 календарних днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги.

Пунктом 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України передбачено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

При цьому згідно п. 102.4 ст. 102 ПК України у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Як було встановлено раніше, у зв'язку з несплатою Міненерговугіллям боргу та на виконання вимог ст. ст. 59, 89 ПК України Позивачем було направлено Відповідачу податкову вимогу від 25.10.2012 року № 5255 на суму 57 903 155,00 грн. Відтак звернення Позивачем до суду у серпні 2014 року відповідало вимогам ПК України та здійснювалося у межах встановлених строків, що свідчить про помилковість твердження Апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин правових наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених ст. 100 КАС України.

Попри це, системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що визначена у податковій вимозі сума боргу має бути узгодженою.

Разом з тим, враховуючи, що Відповідачем заперечується сума заборгованості у визначеному Позивачем розмірі, а саме в сумі 6 928 230,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, на виконання приписів ст. 17 БК України Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №174.

Пунктом 1 Порядку № 174 визначено, що цей Порядок регламентує дії органів виконавчої влади та банків-агентів, які від імені або за дорученням центральних органів виконавчої влади надали суб'єктам господарювання кредити, залучені державою або під державні гарантії, а також дії Мінфіну, який надав бюджетні позички/фінансову допомогу 1993-1998 роках, та які здійснюють їх обслуговування і ведуть облік заборгованості за ними з метою забезпечення реалізації права вимоги погашення простроченої заборгованості перед державою за такими кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою.

Бюджетна позичка/фінансова допомога - сума коштів, надана Мінфіном у 1993-1998 роках позичальнику на поворотній основі за рахунок коштів державного бюджету на умовах угоди про надання бюджетної позички/фінансової допомоги.

Пунктами 9 та 10 Порядку № 174 передбачено, що Державна казначейська служба на підставі зазначеної в пунктах 4 і 8 цього Порядку інформації, що подана Мінфіном, відображає зміни заборгованості за кредитами в обліку виконання державного бюджету та протягом тижня після надходження інформації, зазначеної в пункті 8 цього Порядку, інформує територіальні органи Державної казначейської служби за місцем реєстрації боржника про розмір простроченої заборгованості за кредитами та нарахованої на її суму пені, а також про розмір простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою.

З метою примусового стягнення в установленому законодавством порядку простроченої заборгованості з боржника територіальні органи Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом: інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені; нараховують пеню та інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою та суму нарахованої на неї пені.

Відповідно до п. 15 Порядку № 174 прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, яке подається у строки, визначені пунктом 10 цього Порядку за встановленою згідно з додатком 1 формою.

Системний аналіз наведених приписів Порядку № 174 дає підстави для висновку, що саме по собі подання носить лише обліковий, інформативний характер щодо наявності суми простроченої заборгованості за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою перед державою, а тому не може бути використане судом як доказ, що підтверджує факт отримання фінансової допомоги, стан розрахунків з бюджетом та розмір заборгованості.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.05.2015 року у справі №826/12252/14.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору №09-505/7 Мінфіном було перераховано Позивачу кошти в розмірі 300 млрд. карбованців на рахунки Міненерго України (т. 1 а.с. 20, 21).

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з розрахункових рахунків Міненерговугілля простроченої заборгованості за Договором №09-505/7 у розмірі 6 928 230,00 грн.

Приписами п. 18 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.05.1993 року №25 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в Україні (який був чинний станом на грудень 1994 року) передбачено, що складання первинних документів про господарські операції та їх відображення в регістрах бухгалтерського обліку підприємства й організації проводять у гривнях та копійках.

Згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 первинними документами є письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Разом з тим, судом першої інстанції не було надано належним чином оцінку наявним у матеріалах справи документам, а відтак не встановлено відсутність розрахунку боргу Відповідача саме у розмірі 6 928 230,00 грн., оскільки, як вірно зазначає Апелянт, доказів перерахування Міненерго коштів у розмірі 400 млрд. карбованців Позивачем не надано взагалі. При цьому, на переконання судової колегії, наявна у матеріалах справи копія строкового зобов'язання від 29.12.1994 року №17 (т. 1 а.с. 19) не фіксує факт перерахування коштів на суму 400 млрд. карбованців, оскільки належним чином оформленого у відповідності до чинного на той час Положення про безготівкові розрахунки в господарському обороті України, затверджене постановою Правління Національного банку України від № 22001/116 від 24.05.1993 року, платіжного документу ДПІ у Шевченківському районі надано не було.

З огляду на викладене колегія суддів вважає передчасними висновки Окружного адміністративного суду м. Києва про узгодженість суми, яка, на переконання Позивача за розрахунками УДКС України у м. Києві, повинна бути стягнута з Відповідача з огляду на відсутність документального підтвердження перерахування такої суми Міненерго України, її отримання останнім.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.09.2015 року у справі №826/15678/14.

А відтак сума заборгованості у розумінні приписів ПК України є неузгодженою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду м. Києва про в силу положень п. 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року №762/96 700 млрд. крб. складають 7 млн. грн., разом з тим, з огляду на встановлену вище неузгодженість грошового зобов'язання, підстави для її стягнення з Відповідача у визначеному Позивачем розмірі відсутні.

При цьому твердження Відповідача про те, що кошти були направлені іншим підприємствам, а відтак підстави для їх стягнення з Міненерговугілля відсутні є безпідставним, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження даного факту останнім надано не було.

Оцінюючи посилання Апелянта на те, що Відповідач не є правонаступником Міністерства енергетики України, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до Указу Президента України «Про Міністерство палива та енергетики України» від 14.04.2000 року №598/2000 Міністерство палива та енергетики є правонаступником Міністерства енергетики України.

Згідно Указу Президента України «Про оптимізацію центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 року №1085/20 Міністерство енергетики та вугільної промисловості є правонаступником реорганізованих Міністерства палива та енергетики України та Міністерства вугільної промисловості України.

Отже Міненерговугілля є правонаступником Міністерства енергетики України, що встановлено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.08.2015 року у справі №826/15392/14.

Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок ліквідації міністерства, іншого центрального органу державної виконавчої влади у період з 1993 року по листопад 2011 року регулювався постановою КМ України від 08.02.1996 року №170 «Про порядок діяльності комісії для ліквідації міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади» (далі - Порядок №170).

Пунктом 1 Порядку №170 передбачено, що у разі ліквідації в установленому порядку міністерства, іншого центрального органу державної виконавчої влади (далі - центральний орган) Кабінет Міністрів України утворює ліквідаційну комісію, призначає її голову та визначає термін ліквідації.

Відповідно до п. 2 Порядку №170 ліквідаційна комісія вміщує в друкованому органі Кабінету Міністрів України публікацію про ліквідацію центрального органу та термін заявки вимог його кредиторами. Цей термін не може бути менший ніж два місяці з моменту публікації про ліквідацію.

Згідно п. 3 Порядку №170 ліквідаційна комісія, зокрема, задовольняє відповідно до законодавства вимоги кредиторів.

Таким чином Мінфін України як кредитор за договором № 09-507/2 від 16.12.1994 повинно було після публікації про ліквідацію центрального органу подати відповідну заявку, а утворена Кабінетом Міністрів України ліквідаційна комісія повинна була розглянути заявку Міністерства фінансів України і винести по ній рішення.

Крім цього у п. 4 Порядку №170 закріплено, що після затвердження розрахунків з кредиторами ліквідаційна комісія складає ліквідаційний баланс і звіт за результатами роботи комісії та подає їх Кабінетові Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України в редакції, яка діяла на момент підписання передавального балансу, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Згідно ст. 106 Цивільного кодексу злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Приписи ч. ч. 2, 3 ст. 106 ЦК України визначають, що після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), які мають містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов'язань юридичної особи, що припиняється, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами.

Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, ліквідація Міністерства палива та енергетики України та Міністерства вугільної промисловості України є одним із способів припинення діяльності юридичних осіб.

При цьому зі змісту п. 4 Порядку №170 вбачається, що останній виключає універсальне правонаступництво Міністерства палива та енергетики України і Міністерства вугільної промисловості України. Будь-яких належних та допустимих доказів передачі Міненерговугілля на облік чи баланс заборгованості за вказаним Договором №09-505/7 в установлений законодавством спосіб Позивачем та Третіми особами не надано.

Крім того, зі змісту складених на виконання приписів ЦК України та з урахуванням вимог положень Порядку складання фінансової та бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 05.01.2011 року №2, передавального балансу Міністерства вугільної промисловості України (т. 1 а.с. 182-185) та передавального балансу Міністерства палива та енергетики України (т. 1 а.с. 193-196), а також пояснювальних записок до них (т. 1 а.с. 179-181, 190-192), не вбачається передача правонаступнику - Міненерговугіллю заборгованості за Договором №09-505/7. Як вже було вказано раніше, в силу приписів ст. 106 ЦК України передавальний баланс має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов'язань юридичної особи, що припиняється, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами.

Разом з тим, враховуючи відсутність у вказаних документах відображення факту передачі Відповідачу фінансових зобов'язань за Договором №09-505/7 підстави для стягнення з Міненерговугілля коштів за вказаним правочином відсутні, про що вірно вказав Апелянт, однак чого не врахував суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а саме помилково зазначено про документальне підтвердження перерахування Відповідачу коштів за Договором №09-505/7 в сумі 700 млрд. крб., а також зроблено невірний висновок про перехід до Міненерговугілля зобов'язань боржника за даним договором. Наведене вище спричинило ухвалення неправильного рішення, у зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення боргу допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2016 року було задоволено клопотання Апелянта та відстрочено сплату судового збору в сумі 5 359,20 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

У судовому засіданні Апелянтом було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору. Крім того, Міненерговугіллям України було подано клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору у зв'язку зі сплатою його у більшому, ніж визначено в ухвалі суду від 25.04.2016 року.

Розглянувши матеріали вказаної заяви, суд приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2016 року у розмірі 114 315,80 грн. згідно платіжного доручення від 23.03.2016 року №218.

Разом з тим, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2016 року сума відстроченого до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі судового збору визначена у розмірі 5 359,20 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Згідно ч. 1 ст. 98 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Отже, зважаючи на те, що Міненерговугіллям було сплачено судовий збір у розмірі, що на 108 956,60 грн. (114 315,80 грн. - 5 359,20 грн.) більше від встановленого Законом України «Про судовий збір» та визначеного в ухвалі суду від 25.04.2016 року розміру, суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення переплаченої суми судового збору у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 94, 98, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Міністерство фінансів України, про стягнення боргу - скасувати, ухваливши нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Клопотання Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про повернення надмірно сплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2016 року - задовольнити.

Повернути Міністерству енергетики та вугільної промисловості України () суму надмірно сплаченого згідно платіжного доручення від 23.03.2016 року №218 судового збору у розмірі 108 956 (сто вісім тисяч дев'ятсот п'ятдесят шість) гривень 60 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.