Справа № 159/4380/15а,2а/159/156/15
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Справа № 876/9464/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді-доповідача Яворського І.О.,

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

з участю осіб:

позивача по справі: представника Кривяка Д.Р.

відповідача по справі: представника Назарчука А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ковельської міської ради Волинської області на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року в справі за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» до Ковельської міської ради Волинської області про скасування рішення Ковельської міської ради від 30.06.2015 року №73/48 «Про затвердження Положення про встановлення плати за землю на території міста Ковеля»,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ДТГО «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» звернулося з позовом в суд до Ковельської міської ради Волинської області про скасування рішення Ковельської міської ради від 30.06.2015 року №73/48 «Про затвердження Положення про встановлення плати за землю на території міста Ковеля».

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що рішенням Ковельської міської ради затверджено Положення про встановлення плати за землю, зокрема відповідно до п. 5.1.2 додатку до рішення міської ради № 73/48 від 30.06.2015 року встановлено з 01.01.2016 року ставку податку на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання у розмірі 4 відсотки від їх нормативної грошової оцінки. Позивач звертає увагу, що відповідно до ст. 274 Податкового Кодексу України ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності). Оскільки залізниця є суб'єктом господарювання державної форми власності, то рішення міської ради стосовно позивача є протиправним.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року в справі №159/4380/15а адміністративний позов було задоволено частково. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 30.06.2015 року №73/48 «Про затвердження Положення про встановлення плати за землю на території міста Ковеля» в частині п.5.1.2 додатку до рішення міської ради №73/48 від 30.06.2015 року про встановлення з 01.01.2016 року ставки податку на земельній ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання в розмірі 4 відсотки від їх нормативної грошової оцінки.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Ковельською міською радою Волинської області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року в справі №159/4380/15а та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Аналіз матеріального та процесуального законодавства, а також судової практики показує, що право на позов це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов в матеріальному розумінні. Матеріальне суб'єктивне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку.

Єдність матеріально-правового змісту права на судовий захист і його процесуальної форми заключається в тому, що право на судовий захист - це право на поновлення порушеного права чи встановлення фактів або обставин, які мають значення для реалізації суб'єктивних прав в певній, встановленій законом процесуальній формі, в певному процесуальному порядку, який забезпечує об'єктивність та реальність захисту.

Таким чином, право на судовий захист є єдиним поняттям, яке складається з двох правомочностей: права на звернення до суду і право на задоволення матеріально-правової вимоги зацікавленої особи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Саме по собі звернення до суду за захистом ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Ковельської міської ради народних депутатів від 18.03.1999 року № 7/12, Львівській залізниці надано в постійне користування землю в межах згідно з планом землекористування площею 259,478 га. для розміщення будівель і споруд, забезпечення експлуатації залізниці.

30 червня 2015 року Ковельською міською радою прийнято рішення за № 73/48 «Про затвердження Положення про встановлення плати за землю на території міста Ковеля», пунктом 1 якого затверджено Положення про встановлення плати за землю на території міста Ковеля згідно додатку до рішення.

Пунктом 5 Додатку до рішення міської ради № 73/48 від 30.06.2015 року встановлено з 01.01.2016 року ставку земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання у розмірі 4 відсотки від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до п.13.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні і міські ради у межах повноважень та з урахуванням граничних розмірів ставок встановлюють своїми рішеннями місцеві податки і збори, які є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Тобто, в компетенцію органу місцевого самоврядування входить встановлення ставок плати за землю.

Відповідно до ст. 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Відповідно п.1.1 Статуту Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», ДТГО «Львівська залізниця» створене, згідно із ст. 1, 4 ЗУ «Про залізничний транспорт», засноване на державній власності і входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України та підпорядковане Укрзалізниці.

Відповідно до Положення про відокремлений підрозділ «Рівненська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» є відокремленим підрозділом ДТГО «Львівська залізниця» з державною формою власності.

Оскільки пунктом 5 Додатку до рішення міської ради № 73/48 від 30.06.2015 року встановлено з 01.01.2016 року ставку земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання у розмірі 4 відсотки від їх нормативної грошової оцінки, то норми цього пункту ніяк не поширюються на позивача, так як Львівська залізниця та її структурний підрозділ належать до державної форми власності. А згідно статті 274 Податкового кодексу України, норма яка встановлює розмір плати за землю до 12% від їх нормативної грошової оцінки для суб'єктів господарювання - постійних землекористувачів не поширюється на суб'єктів господарювання державної та комунальної форми власності.

При цьому представник відповідача по справі і судовому засіданні звернув увагу на ту обставину, що суд першої інстанції задовольняючи частково адміністративний позов, скасував рішення виконавчого комітету ради, а не рішення ради. Однак, суд апеляційної інстанції вважає це не що іншим як опискою, так як дата, номери та назви рішень збігаються.

Крім того, суд апеляційної інстанції додатково зазначає, що на адресу суду апеляційної інстанції 11.05.2016 року надійшло заперечення від позивача разом з копією рішення Ковельської міської ради від 28.01.2016 року №4/47 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30.06.2016 року №73/48», де п.5.1.2 викладено в іншій редакції та зазначено «крім державних та комунальних підприємств».

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що права позивача оскаржуваним рішенням жодним чином не порушені, а тому адміністративний позов необхідно залишити без задоволення.

Таким чином апеляційна скарга підлягає до задоволення, а постанова суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ч.2 ст.205, ст.207, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ковельської міської ради Волинської області задовольнити, постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року в справі №159/4380/15а скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя-доповідач І.О. Яворський

Судді Р.В. Кухтей

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 16.05.2016 року