Справа № 335/4521/16-а
Суддя: Апаллонова Ю. В.
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1 ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/4521/16-а 2-а/335/132/2016
(в порядку скороченого провадження)
16 травня 2016 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Апаллонова Ю.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію, -
20 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він народився 10 грудня 1958 року, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2, виданим Хортицьким РВ УМВС України в Запорізькій області 22.05.2004 року, таким чином 10.12.2003 року йому виповнилось 45 років. На час звільнення зi служби на підставі Наказу УВС області № 101 о/с від 16.06.1994 року його вислуга склала більш, ніж 12 років та 6 місяців, а саме 13 років 01 місяць 02 дня, що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1, довідкою Управління кадрового забезпечення ГУ Національної поліції в Запорізькій області від 29.03.2016 року № 3/2-Я-50 та його послужним списком (Особистий № Н-872441). З урахуванням його строку служби - 13 років 01 місяць 02 дня та відпрацьованого після звільнення трудового стажу станом на 29.04.2006 року (кінцева дата періоду чинності норми Закону № 2262-ХІІ в редакції від 04.07.2002 року) загальний трудовий стаж складає більш, ніж 25 календарних років, що підтверджено записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1.
В редакції, Закону від 04.07.2002 року, яка діяла до 29.04.2006 року п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон), було встановлено, що військовослужбовці звільнені зi служби незалежно від підстав та часу звільнення i досягли 45-рiчного віку мають загальний трудовий стаж 25 років i більше, з яких не менше 12 календарних років i 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрiшнix справ, мають право на пенсію за цим Законом.
Тобто, як зазначає позивач, оскільки на час звільнення зі служби його вислуга склала більше 12 років і 6 місяців, загальний трудовий стаж склав більше 25 років, а на день чинності норми Закону йому виповнилось 45 років, він відповідно до п. «б» ст. 12 Закону повинен був отримувати пенсію починаючи з 11.12.2003 року (наступним за датою народження днем).
З питання призначення пенсії позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 21.03.2016 року.
Листом від 06.04.2016 року № 274/Я-9 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв'язку з тим, що згідно із новою редакцією Закону він мав би право на пенсію, якби йому на день звільнення зі служби виповнилося 45 років та запропоновано звернутись до регіонального уповноваженого органу МВС України.
На своє звернення до ГУМВС України в Запорізькій області від 21.03.2016 року з проханням підготувати та надати відповідну довідку (витяг із послужного списку особової справи) про проходження ним служби з урахуванням строкової військової служби в лавах ЗС УРСР - він отримав відповідну довідку від 29.03.2016 року № 3/2-Я-50 та копію послужного списку (Особистий № Н-872441). На своє звернення з проханням підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення йому пенсії з 01.04.2015 року у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року позивачем відповідей до дня подачі адміністративного позову не отримано.
Посилаючись на те, що він із даним рішенням не згоден, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити йому пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 01.04.2015 року та стягнути з Державного бюджету України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області суму сплаченого ним судового збору в розмірі 551,2 грн.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.
Згідно п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.
12.05.2016 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшли заперечення на адміністративний позов, за змістом яких представник просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі з таких причин.
Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII, 09.04.1992 року (в редакції зі змінами після 29.04.2006) пенсія за вислугу років призначається:
б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Особам, які є інвалідами війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку.
Позивач не підпадає ні під жодний пункт вищевказаної статті і відповідно не має права на призначення пенсії відповідно до ст. 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", як зазначено ним в позові.
На момент звільнення позивача зі служби він не досяг 45-річного віку та не мав 25 років загального стажу. Тобто, за нормами пенсійного законодавства на той період він теж не мав права на пенсію. Вищезазначене свідчить, що відповідно до норм діючого законодавства набуття необхідного страхового стажу та досягнення 45-річного віку після звільнення зі служби, не є підставою для призначення пенсії за вислугу років, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років з 01.04.2015 року не підлягають задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, надані суду заперечення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився 10 грудня 1958 року, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2, виданим Хортицьким РВ УМВС України в Запорізькій області 22.05.2004 року. Таким чином 10.12.2003 року йому дійсно виповнилось 45 років. На час звільнення зi служби на підставі Наказу УВС області № 101 о/с від 16.06.1994 року його вислуга склала більш, ніж 12 років та 6 місяців, а саме 13 років 01 місяць 02 дня, що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1, довідкою Управління кадрового забезпечення ГУ Національної поліції в Запорізькій області від 29.03.2016 року № 3/2-Я-50 та послужним списком ОСОБА_1 (Особистий № Н-872441). З урахуванням його строку служби - 13 років 01 місяць 02 дня та відпрацьованого після звільнення трудового стажу станом на 29.04.2006 року (кінцева дата періоду чинності норми Закону № 2262-ХІІ в редакції від 04.07.2002 року) загальний трудовий стаж складає більш, ніж 25 календарних років, що підтверджено записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1.
21.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУПФУ в Запорізькій області з відповідною заявою про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням вислуги років та трудового стажу, яке повідомило, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджено постановою правління ПФУ від 30.01.2007 року № 3-1, з усіх питань, які стосуються права на пенсію та переліку необхідних документів для її призначення, позивачу запропоновано звернутися до регіонального уповноваженого органу МВС України.
На своє звернення до ГУМВС України в Запорізькій області від 21.03.2016 року з проханням підготувати та надати відповідну довідку (витяг із послужного списку особової справи) про проходження ним служби з урахуванням строкової військової служби в лавах ЗС УРСР - він отримав відповідну довідку від 29.03.2016 року № 3/2-Я-50 та копію послужного списку (Особистий № Н-872441). На своє звернення з проханням підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення йому пенсії з 01.04.2015 року у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року позивачем відповідей до дня подачі адміністративного позову не отримано.
Статтею 10 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.
Механізм проведення призначення та перерахунку пенсії визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1.
Як передбачено п. п. 14-16 вказаного вище порядку, орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви осіб про призначення, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі обліку заяв про призначення пенсії згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Заявнику або посадовій особі уповноваженого структурного підрозділу органом, що призначає пенсії, видається розписка - повідомлення із зазначенням дати приймання заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати в тримісячний термін з дня прийняття заяви. Особа, яка звертається за призначенням пенсії (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). При прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії: перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів; перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження. Орган, що призначає пенсії, має право вимагати від міністерств та інших органів, заявників дооформлення поданих документів, а також подання додаткових документів та перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Проте, на порушення зазначених вимог Порядку, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії не розглянуло, обмежившись лише посиланням на те, що з усіх питань, які стосуються права на пенсію те переліку необхідних документів для її призначення запропонувало звернутися до регіонального уповноваженого органу МВС України.
Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено бездіяльність у розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, яка подана позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 21.03.2016 року, а тому порушене право позивача підлягає відновленню в судовому порядку шляхом зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача від 21.03.2016 року про призначення пенсії.
Позовні вимоги про зобов'язання відповідача призначити та виплатити йому пенсію за вислугою років, починаючи з 01.04.2015 року не можуть бути задоволені оскільки судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області заява ОСОБА_1 по суті не розглядалася і відповідачем не приймалося рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов'язком (статті 1, 3 Конституції України). При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України), усі люди є рівні у своїх правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень прав і свобод громадян за будь-якими ознаками (стаття 21, частина перша статті 24 Основного Закону України).
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).
Відповідно до статті 1 Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом за наявності встановленої ним вислуги на військовій службі та службі в органах внутрішніх справ, мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Редакція пункту "б" статті 12 Закону N 2262-XII протягом дії цього закону змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби. У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець (прирівняні до них особи) міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності трудового стажу 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.
Так, пункт "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" в редакції Закону від 4 лютого 1994 року передбачав право на пенсію за вислугу років осіб офіцерського складу та осіб середнього, старшого і вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із хворобою, скороченням штатів або обмеженим станом здоров'я і які на день звільнення досягли 45-річного віку та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Проте, в редакції п. "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення, була замінена словами "незалежно від підстав та часу звільнення".
Тобто після набрання чинності зазначеного Закону в редакції від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення відпала та братися до уваги не може.
Крім того, у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.05 року № 4 «Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» роз'яснено, що може бути призначена пенсія раніше звільненим зі служби за умов встановлених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо [Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення N 5-рп/2002)]. Отже, для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов'язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій не відповідає статтям 3, 22, 48 Конституції України. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення. Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, в постанові від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11 та в постанові від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12 (рішення № 42905865, 23740249 та № 27362826 відповідноу Єдиному державному реєстрі судових рішень), ухвалених за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносин.
Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9«Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 Положення про Пенсійний фонд України (затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 384/2011), Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Таким чином, починаючи з 6 серпня 2002 р. до внесення 04 квітня 2006 року змін до закону, незалежно від підстав та часу звільнення, військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію згідно із Законом N 2262-XII, може бути призначена пенсія за вислугу років, за умови, що цим особам виповнилося 45 років і що вони мають загальний трудовий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.
Враховуючи те, що як зазначає позивач, він набув право на пенсію у період дії Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 06.08.2002 року, то заява про призначення ОСОБА_1 пенсії повинна бути розглянута відповідачем з урахуванням вимог статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції, яка діяла на час виникнення у позивача права на пенсію.
За таких обставин, суд, з урахуванням вимог ст. 11 КАС України, яка передбачає можливість суду вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, вважає за необхідне частково задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1
Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, які були задоволені судом, відповідно до вимог ст. 94 КАС України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Керуючись ст. ст.11,17,71,86,183-2 КАС України, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію - задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 21 березня 2016 року про призначення пенсії, неправомірною.
У задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1, відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок судового збору
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі, протягом 10 днів з дня отримання постанови, апеляційної скарги.

Суддя: Ю.В.Апаллонова