Справа № 805/790/16-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 р. Справа № 805/790/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у порядку письмового провадження, адміністративну справу за ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 22.05.2006 року по 11.09.2015 року Позивач проходив службу на різних посадах в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, та був звільнений згідно наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 09.09.2015 року № 270 о/с за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, що підтверджується трудовою книжкою.

01.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про видачу йому довідки про заборгованість по грошовому забезпеченню ОСОБА_1, якщо така заборгованість є. У випадку неповного розрахунку по грошовому забезпеченню, ОСОБА_1 просив виплатити заборгованість в добровільному порядку. Таким чином, позивач звернувся до відповідача про задоволення його вимог по виплаті заборгованості по заробітній платі (грошовому утриманню).

15.02.2016 року відповідач в особі члена ліквідаційної комісії начальника УФЗБО Дятленко О.А. надіслав відповідь на адвокатський запит, де було, зокрема зазначено, що позивачу нарахована компенсація за 23 доби невикористаної відпустки в розмірі 4209,00 грн., яка буде виплачена після надходження відповідно фінансування з Державного бюджету України.

Отже, у зв'язку і з чим ОСОБА_1 звернувся до суду, просив стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у кількості 23 доби в розмірі 4209,00 грн. Стягнути з ГУ МВС України в Донецькій області середній заробіток (грошового утримання) за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року в розмірі 77271, 60 грн. та стягнути середній заробіток з 01.03.2016 року по день винесення судового рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати (грошового утримання) в розмірі 643,93 грн.

10 травня 2016 року через канцелярію суду від Відповідача надійшов лист про виплату ОСОБА_1 12.04.2016 року на особистий картковий рахунок, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4079, 03 грн.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, в яких останній зазначає, що відшкодування середнього заробітку у розумінні КЗпП України є видом матеріальної відповідальності роботодавця. За коментарями до статті 117 цього Кодексу вбачається, що така відповідальність настає у випадку наявності коштів на рахунках роботодавця і навмисного не проведення з працівником розрахунку у день його звільнення. Вважають, що норми цього матеріального закону на працівників міліції, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не поширюються. Крім того, представник відповідача у своїх запереченнях посилається на Постанову кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців», осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не передбачено підстав та порядку виплати середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні. Оскільки ГУ МВС України в Донецькій області є державною установою та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачити звільнення позивача через хворобу та виплату йому компенсації за невикористану у році відпустку було неможливо, то проведення розрахунку з ОСОБА_1, з урахуванням замовлення фінансування потреби в коштах для її виплати, підготовки необхідних документів до ДФЗБО МВС України для належного фінансування, які потребували певного часу, пояснюється об'єктивними причинами. Отже, вважають, що порушень прав ОСОБА_1 з боку посадових осіб ГУ МВС України в Донецькій області не допущено, а тому вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованою. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі

Представник позивача через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження без його участі.

Представник відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до суду не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, на підставі ст. 128 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, суд встановив.

ОСОБА_1 в період з 22.05.2006 року по 11.09.2015 року проходив службу на різних посадах в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Відповідно до наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 09.09.2015 року № 270 о/с ОСОБА_1 був звільнений за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС.

01.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, з заявою про видачу йому довідки про заборгованість по грошовому забезпеченню.

03.02.2016 року позивач звернувся за правовою допомогою адвоката для направлення адвокатського запиту до відповідача про витребування даних про наявність заборгованості по заробітній платі.

15.02.2016 року відповідач в особі Дятленко О.А. надіслав відповідь на адвокатський запит, де було зазначено, що позивачу нарахована компенсація за 23 доби невикористаної відпустки в розмірі 4209,00 грн.

Предметом доказування в цій справі є не виплата позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Керуючись статтею 21 Закону України «Про міліцію» працівник міліції має право оскаржити до суду прийняті щодо нього рішення службових осіб органів внутрішніх справ, якщо вважає, що вони ущемляють його гідність і особисті права.

Позивач вважає, що у зв'язку із невиплатою компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік у кількості 23 доби в розмірі 4209,00 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні порушуються його права, свободи та інтереси, у зв'язку з чим звернувся до суду із даним позовом.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Дисциплінарним Статутом органів внутрішніх справ, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 названого Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Позивач у позовній заяві посилається на дію Кодексу законів про працю України, проте суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі, про що неодноразово вказував Верховний Суд України в своїх рішеннях.

Відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально - виконавчої служби, які звільнюються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командування, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ 11.09.2015 року.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Здійснюючи розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік відповідач нарахував ОСОБА_1 суму у розмірі 4209,00 грн. (згідно листа від 15.02.2016 року за № 26/1аз).

Тобто відповідачем визнано право ОСОБА_3 на отримання компенсації за невикористану відпустку

Крім того, 12.04.2016 року Позивачу була виплачена сума компенсації за невикористану відпустку із удержанням податків у розмірі 4079,03 грн., що підтверджується листом управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Донецкьій області № 339/26/02-2016 від 14.04.2016 року, а отже це питання не є спірним між сторонами.

З огляду на викладене, враховуючи сплати Відповідачем компенсації за невикористану відпустку, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року у сумі 77271,60 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунків при звільненні, з 01.03.2016 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

При визначенні розміру середнього грошового забезпечення суд враховує приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 вбачається, що в березні 2015 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 12744,25 грн., у квітні 2015 року - 14300,84 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у березні 2015 року становить 22 дні, у квітні 2015 року - 21 день.

Так, середньоденна заробітна плата складає: 643,93 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів в період з 11.09.2016 року по день виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 29.02.2016 становить 120 днів. Таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року, що підлягає стягненню а користь позивача, становить 120 днів х 643,93 грн. = 77271,60 грн.

Крім того, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2016 року по день виплати компенсацію за невикористану відпустку (12.04.2016 року), що підлягає стягненню на користь позивача, становить 643,93 грн. х 29 днів = 18673,97 грн.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 2 на користь ОСОБА_4 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 95945,57 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, у відповідності до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Донецький окружний адміністративний суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 8 - 11, 94, 99, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року в розмірі 77271 (сімдесят сім тисяч двісті сімдесят одна) грн. 60 коп.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2016 року по 12.04.2016 року в розмірі 18673 (вісімнадцять тисяч шістсот сімдесят три) грн. 97 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надісланням апеляційної скарги особою, яка її подає до Донецького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Тарасенко І.М.