Справа № 826/20664/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 р. у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку. Основним видом його господарської діяльності є надання в оренду власного нерухомого майна.

27 січня 2014 року відповідачем самостійно було подано до податкового органу податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік, в якій ним було визначено річну суму земельного податку, яка підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 67 710, 91 грн. (5 642, 58 грн. щомісяця).

Позивачем була прийнята та направлена відповідачу податкова вимога форми «Ф» від 31 березня 2015 року № 696-23, якою сума податкового боргу відповідача зі сплати податку на землю була визначена на рівні 51 400, 30 грн.

Несплата відповідачем у встановлений законом строк узгоджених сум податкових зобов'язань по земельному податку обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

02 березня 2016 року відповідачем до податкового органу була подана уточнююча податкова декларація з плати за землю за 2014 рік, якою було повністю зменшено суму грошового зобов'язання зі сплати вказаного податку, визначеного поданою 27 січня 2014 року податковою декларацією з плати за землю за 2014 рік.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у ФОП ОСОБА_2 обов'язку сплати сум грошових зобов'язань, визначених в податковій декларації з плати за землю за 2014 рік, поданій 27 січня 2014 року, оскільки узгодженою в даному випадку є сума грошових зобов'язань, визначена саме уточнюючою декларацією.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Підпунктом 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) визначено, що податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно з п. 36.1 ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: 54.3.2. дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Пунктом 57.1 ст. 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (п.57.3 ст.57 ПК України).

З огляду на вказані норми права слід зробити висновок, що грошове зобов'язання, яке має сплатити платник податків у визначені законом строки, може бути узгодженим внаслідок самостійного визначення платником такого зобов'язання (подання декларації) або внаслідок визначення податкового зобов'язання контролюючим органом за результатом здійснення податкового контролю. При цьому, рішення про визначення (донарахування) податкового зобов'язання контролюючим органом приймається у формі податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Відтак, для усунення помилок під час визначення податкових зобов'язань платник податків має право надати уточнюючий розрахунок, в якому може бути зазначено як збільшення податкового зобов'язання, так і його зменшення, що пов'язано з помилкою платника податків.

Таким чином, за приписами податкового законодавства ніхто не може обмежувати платника податків у його праві на самостійне усунення недоліків при визначенні податкових зобов'язань, та відповідно, не може бути обмежено також його право на подання уточнення, яким усуваються зазначені помилки, а органи податкової служби на загальних підставах мають перевірити достовірність відомостей, зазначених в уточненні.

Як свідчать матеріали даної справи, уточнююча податкова декларація з плати за землю за 2014 рік була прийнята посадовою особою позивача без будь-яких зауважень. Тобто відповідачем самостійно виправлено виявлену помилку у спосіб та строк передбачений законом.

Колегія суддів також зауважує, що вказана помилка та виправлення не призвели до втрат бюджету, оскільки кошти до бюджету надійшли вчасно.

При цьому, подання уточнюючої декларації, що зменшує податкові зобов'язання, не є джерелом погашення податкового боргу платником податків у розумінні норм Податкового кодексу України, оскільки платник податків не погашає (не сплачує) податковий борг, а корегує податкові зобов'язання (грошові зобов'язання) в сторону зменшення, тобто, фактично, усуває помилку при визначення суми податкового зобов'язання.

В даному випадку, платник податків не зменшує уточнюючою декларацією суму податкового боргу, оскільки такий борг взагалі не виник, у зв'язку з тим, що сума податкового зобов'язання у сторону збільшення платником податків була визначена невірно.

Таким чином, у разі подання уточнюючої декларації відсутня протиправна поведінка платника податку, а отже й відсутні правові підстави для застосування до нього міри відповідальності.

Оскільки відповідальність у вигляді штрафу застосовується до платника податку за порушення ним строку сплати сум податкових зобов'язань, що підлягають сплаті до бюджету, то у випадку зменшення платником суми податкового зобов'язання (грошового зобов'язання), задекларованої раніше, шляхом надання уточнюючого розрахунку, така сума не підлягає сплаті в бюджет, оскільки обов'язок зі сплати податку не може виникати у платника в силу допущеної ним помилки при обчисленні податкового зобов'язання, відповідно до платника податку не може бути застосовано відповідальність.

Таким чином, позиція податкового органу є хибною, оскільки в даному випадку має місце ототожнення подання уточнюючої декларації на зменшення суми грошового зобов'язання зі сплати вказаного податку із фактичною сплатою суми, на яку було зменшено зобов'язання.

Крім того, оскільки до наведеного вище положення п.14.1.175 п. 14.1 статті 14 ПК України, частиною податкового боргу, який може бути стягнутий податковим органом, є пеня, нарахована на суму узгодженого податкового зобов'язання, та беручи до уваги, що у зв'язку з поданням відповідачем уточненої податкової декларації сума його узгоджених зобов'язань з сплати податку за землю за 2014 рік дорівнює нулю, що не заперечується позивачем, тому правомірно і не задоволено позов ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві в частині стягнення з відповідача сум пені, нарахованої за несплату грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_2, визначеного у поданій 27 січня 2014 року податковій декларації з плати за землю за 2014 рік.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

З підстав вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 13.05.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.