Справа № 804/1212/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 квітня 2016 р. Справа № 804/1212/16

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ляшко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 про виділення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га в адміністративних межах Славгородської селищної ради, поблизу с. Тургенєвка Синельниківського району Дніпропетровської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути подане клопотання ОСОБА_1 про виділення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га в адміністративних межах Славгородської селищної ради, поблизу с. Тургенєвка Синельниківського району Дніпропетровської області відповідно до законодавства з прийняттям рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи надати мотивовану відмову у його наданні.

Адміністративний позов, як такий, що був поданий без додержання вимог ст. 106 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 року був залишений без руху з наданням десятиденного строку з дня отримання копії зазначеної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання ухвали від 04 березня 2016 року позивач виправив недоліки позовної заяви у встановлений строк.

Згідно частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства, чи немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини 2 цієї статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Аналогічна норма міститься в статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд зазначає, що спірні правовідносини з приводу передачі у користування чи володіння земельних ділянок сільськогосподарського призначення, в тому числі надання дозволів на розроблення та затвердження проекту землеустрою та передача земельної ділянки в оренду, врегульовані приписами Земельного кодексу України.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб'єктом права власності на землю державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.

За змістом частини 4 статті 122 Земельного кодексу України повноваженнями з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб наділений центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Враховуючи наведені законодавчі приписи, суд зазначає, що відповідач у спірних правовідносинах здійснює повноваження власника земельних ділянок сільськогосподарського призначення (є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин), та є рівноправним суб'єктом земельних відносин (ст. 2 та ст.5 Земельного кодексу України), а отже, як власник землі, вільний у вирішенні питань щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому відповідач не здійснює владних управлінських функцій.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акту, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватись у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

В даному випадку, предметом позову є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, що не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд звертає увагу, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Наведена позиція зазначена Верховним судом України в постанові від 24 лютого 2015 року в справі №21-34а15 та від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України Господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Пунктом 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Крім того, позивачем, при подачі до Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративного позову, сплачено судовий збір у розмірі 1102 грн. 42 коп., а саме: згідно квитанції ПАТ «МетаБанк» № П264/3949183/1 від 15.02.2016 року - 551,21 грн. та згідно квитанції ПАТ «МетаБанк» № П264/4114836/1 від 06.04.2016 року - 551,21 грн.

Частиною 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011 року сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 87, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

На підставі викладеного, керуючись статтями 18, 87, 107, 109, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Повернути з Державного бюджету ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму судового збору у розмірі 551 грн. 21 коп. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 21 коп.), сплачену 15.02.2016 року згідно квитанції ПАТ «МетаБанк» № П264/3949183/1 за подачу адміністративного позову до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та суму судового збору у розмірі 551 грн. 21 коп. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 21 коп.), сплачену 06.04.2016 року згідно квитанції ПАТ «МетаБанк» № П264/4114836/1 за подачу адміністративного позову до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження не допускається.

Ухвала суду в частині відмови у відкритті провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та у строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Б. Ляшко