Справа № 809/4357/15
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 876/2039/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування постанов ,-

В С Т А Н О В И В :

30 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила визнати незаконними та скасувати постанови від 20.11.2015 року про повернення стягувачу виконавчого документа по виконавчих провадженнях №40553439 та №40553332.

Постановою від 16 лютого 2016 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав належної уваги тим обставинам, що виконавчий документ виданий 11.12.2012 року, тобто до 01.01.2013 року. Тому відповідно до п. 9 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України ,,Про виконавче провадження" виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу для пред'явлення його стягувачем до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника, згідно з Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Отже, на думку відповідача, 20.11.2015 року при винесенні постанов про повернення виконавчих проваджень стягувачеві з ВП №40553439 та з ВП № 40553332 державний виконавець діяв у межах та у відповідності до вимог Закону України ,,Про виконавче провадження".

З огляду на викладене відповідач просить скасувати постанову суду першої та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.09.2011 року у справі №2а-263/08/0970, яка набрала законної сили 13.11.2012 року, частково задоволено позов ОСОБА_1. Суд визнав протиправним і скасував наказ начальника капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації №м4-к від 13.02.2002 року про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста відділу обліку та звітності згідно з п.1 ст.30 Закону України „Про державну службу".

Також суд ухвалив стягнути з Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14.02.2002 року по 02.01.2011 року за 1676 робочих днів в розмірі 134817,44 гривень з проведенням відрахувань загальнообов'язкових зборів та платежів та 10000 гривень моральної шкоди.

28.10.2013 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про примусове виконання зазначених виконавчих листів до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

05.11.2013 року державним виконавцем за виконавчими листами №2а-263/08/0970 винесені постанови про відкриття виконавчого провадження №40553439 про стягнення з Івано-Франківської ОДА середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 134 871,44 грн. та про відкриття виконавчого провадження №40553332 про стягнення з Івано-Франківської ОДА моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн.

20.06.2014 року державним виконавцем винесені по цих двох виконавчих провадженнях постанови про повернення стягувачу виконавчого документу (а.с. 140-141).

16.09.2014 року постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду по справі №809/2114/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року, визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України по виконанню виконавчих листів Івано-Франківського окружного адміністративного суду №№2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року у виконавчих провадженнях №40553439 та №40553332. Визнані незаконними та скасовані постанови державного виконавця ДВС України по виконавчих провадженнях №40553439 та №40553332 про повернення стягувачу виконавчого документу (а.с. 39-43).

24.07.2015 року державним виконавцем Департаменту ДВС України прийняті постанови про відновлення виконавчих проваджень №40553439 та №40553332 (а.с. 151).

20.11.2015 року державним виконавцем Департаменту ДВС України ухвалені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу по виконавчих провадженнях №40553439 та №40553332 (а.с. 158-159).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні постанов від 20.06.2014 року про повернення виконавчих документів, які були предметом дослідження у справі №809/2114/14, так і при винесенні постанов від 20.11.2015 року про повернення виконавчих документів, які є предметом оскарження у даній справі, державний виконавець діяв всупереч вимогам чинного законодавства.

Крім того суд зазначив, що з моменту відновлення виконавчих проваджень ВП №40553439 та ВП №40553332 (24.07.2015 року) та до моменту повторного повернення виконавчих документів (20.11.2015 року) державним виконавцем не проведено жодних виконавчих дій. З матеріалів виконавчих проваджень не вбачається також виникнення жодних нових обставин, які б могли слугувати підставою для прийняття таких рішень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що виносячи оскаржувані постанови про повернення виконавчих документів позивачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України ,,Про виконавче провадження", відповідач допустив повторне порушення прав стягувача, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року встановлено, що згідно копій матеріалів виконавчих проваджень ВП № 40553332 та ВП № 40553439 з виконання виконавчих листів про стягнення з Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. та заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 134817,44 грн., після відкриття 05.11.2013 року вказаних виконавчих проваджень та направлення копій постанов про це сторонам, державний виконавець розпочав процедуру примусового виконання лише 20.01.2014 року, про що свідчать його вимоги № 40553332/5-8 та № 40553439 адресовані боржнику - Івано-Франківській обласній державній адміністрації щодо виконання виконавчих листів, надання інформації державному виконавцю: повних реквізитів розрахункового рахунку, з якого можуть бути стягнені кошти, та відповідальної посадової особи за їх виконання. Після цього, державний виконавець лише 20.05.2014 року повторно направив боржнику вимоги № 40553332/5-8 та № 40553439 про виконання виконавчих листів № 2а-263/08/0970 та № 2а-263/08/0970.

20.06.2014 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було складено акти про неможливість виконання судового рішення та цього ж дня прийнято постанови ВП № 40553332 та ВП № 40553439, якими виконавчі листи № 2а-263/08/0970 та № 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року повернено стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження".

Суд першої інстанції встановив, що з 24.07.2015 року, тобто. з моменту відновлення виконавчих проваджень ВП №40553439 та ВП №40553332 та до моменту винесення оскаржених постанов від 20.11.2015 року про повернення виконавчих документів стягувачу по виконавчих провадженнях №40553439 та №40553332 державним виконавцем не проведено жодних виконавчих дій. Виконавчі документи повернуті на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження".

Постанови мотивовані тим, що виконавчі документи видані 11.12.2012 року, тобто до 01.01.2013 року, а тому у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження" виконавчі документи підлягають поверненню стягувачу для пред'явлення до органів державної виконавчої служби за місцем знаходження боржника згідно з Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Пунктом 3 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року № 440, визначено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

У постанові зазначено, що вказаний Порядок затверджений з метою реалізації пункту 3 розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону України ,,Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Згідно пункту 3 розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону України ,,Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Факт дотримання позивачем шестимісячного строку подання виконавчих листів до примусового виконання в Державну виконавчу службу України, правомірності відкриття відповідачем виконавчих проваджень № 40553439 та № 40553332 по виконавчих листах №№ 2а-263/08/0970 від 11.12.2012 року, підтверджений судовими рішеннями, що набрали законної сили (постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду України від 27.12.2013 року у справі № 809/3631/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2014 року).

Приписи наведених вище нормативно-правових актів стосуються правовідносин, які виникли після набрання чинності цими актами. Спірні правовідносини виникли до 01.01.2013 року, а тому державний виконавець мав застосувати саме приписи пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону України ,,Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Іншої норми закону, якою була б встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, як правової підстави для повернення виконавчих документів боржнику - позивачу у справі згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України ,,Про виконавче провадження", державним виконавцем в оскаржених постановах від 20.11.2015 року не вказано.

На підставі викладеного апеляційний суд визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржених постанов, оскільки розпочаті виконавчі провадження підлягають завершенню повним виконанням тим органом, який відкрив виконавчі провадження.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.1 ст. 41, ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі № 809/4357/15 - без змін.

Стягнути з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань вказаного суб'єкта владних повноважень судовий збір в сумі 606 (шістсот шість ) грн. 32 коп. на рахунок отримувача №1004 УДКСУ у Галицькому районі м.Львова код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38007573, Банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області, Код банку отримувача (МФО 825014 Код класифікації доходів бюджету 22030001, ,,Призначення платежу" - судовий збір, код 34668371).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складенні ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

Н.В. Ільчишин

Ухвала в повному обсязі складена 20 травня 2016 року.