Справа № 820/2335/16
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 травня 2016 р. № 820/2335/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Зінченка А.В.,

при секретарі - Кікоян Г.О.

за участі сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Блудової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, за участю третьої особи Голови комісії з ліквідації Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці - заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковника поліції Пахомова В.А., про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління внутрішніх справ України на Південній залізниці, за участю третьої особи Голови комісії з ліквідації Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці - заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області полковника поліції Пахомова В.А., в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 15 квітня 2016 року № 236 о/с в частині її звільнення; поновити її на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з 06 листопада 2015 року та стягнути з Управління МВС України на Південній залізниці на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року і по день поновлення на посаді.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, обґрунтувавши це тим, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 25 вересня 2010 року ОСОБА_1, була прийнята на службу в органи внутрішніх справ, яку проходила в Управлінні МВС України на Південній залізниці.

Наказом Управління від 13 серпня 2014 року № 124 о/с позивача було призначено на посаду начальника сектору зв'язків з громадськістю Управління.

Згідно довідки Центру здоров'я жінки Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня» станції Харків від 23 вересня 2015 року № 165 позивач перебувала на обліку по вагітності зі строком 27-28 тижні.

Відповідно до свідоцтва про народження свого сина ОСОБА_1 народила 28 листопада 2015 року.

Наказом Управління від 10 вересня 2015 року № 174 о/с відповідно до пункту 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів.

Своє звільнення позивач вважала незаконним, і 05 жовтня 2015 року до Харківською окружного адміністративного суду був поданий відповідний позов. За результатами розгляду адміністративної справи постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 10 вересня 2015 року № 174 о/с в частині її звільнення було визнано незаконним та скасовано, прийнято рішення про поновлення її на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з 10 вересня 2015 року та стягнення грошового забезпечення на час вимушеного прогулу з 10.09.2015 року по 12.02.2016 року.

Оскільки, за період з 01 березня 2016 року та по 21 березня 2016 року жодної інформації стосовно виконання вищевказаного судового рішення на її адресу з Управління МВС України на Південній залізниці не надходило, 21 березня 2016 року було направлено відповідний лист разом з копією вищевказаної постанови суду.

Крім того, в своєму листі позивач інформувала голову комісії з ліквідації Управління про те, що в наслідок незаконного звільнення було порушено право як працівника міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, визначене пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", та повідомила, що на момент звільнення і на час написання даного листа мала і має намір проходити службу в поліції, вимогам до кандидата на службу в поліції, визначеним Законом України "Про Національну поліцію", повністю відповідає.

У зв'язку з вищевикладеним, просила повідомити про дату та час прийому її працівниками відділу кадрового забезпечення для документального оформлення процедури поновлення мене на посаді (отримання витягу з наказу про її поновлення та внесення відповідного запису до трудової книжки) та прийняття на службу до поліції (ознайомлення з переліком посад, які їй пропонуються, написання відповідних рапортів та заяв).

25 квітня 2016 року на лист від 21 березня 2016 року надійшла відповідь з Управління від 18 квітня 2016 року за вихідним номером № 36/8/123, яким позивача проінформовано про те, що відповідно до постанови Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року, наказом Управління від 15 квітня 2016 року № 236 о/с з 10 вересня 2015 року її поновлено на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з виплатою суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць, і цим же наказом мене було звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до пункту 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Також було запропоновано прибути до Управління для внесення відповідних змін до трудової книжки та направлено витяг з наказу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як встановлено судом, правовою підставою для прийняття оскаржуваного наказу від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача послугував Закон України "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Даний Закон був опублікований 06.08.2015 року.

Згідно статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2. Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено Головне управління Національної поліції у Волинській області та ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Відповідно до пунктів 8, 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п. 11 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Водночас, пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі Положення №114) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезаначені норми розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про національну поліцію" та Положення № 114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Як вбачається зі змісту постанови Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 року по справі № 820/10469/15, позивачу жодної вакантної посади не пропонувалось, що не оспорювалось відповідачем.

Разом з тим, пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту "є" пункту 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, зокрема, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Як встановлено судом, на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно із пунктом 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи те, що Закон України "Про Національну поліцію" та Положення №114 не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а частиною першою статті 1 цього ж Закону визначено значення термінів: Конвенція Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; Суд Європейський суд з прав людини; практика Суду практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні від 22.03.2012 року по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" Європейський суд з прав людини зазначив, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права. По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

З матеріалів справи слідує, що на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 року прийнято наказ від 15.04.2016 року № 236 о/с, яким поновлено позивача на посаді начальника сектору зв»язків з громадськістю УМВС України на південній залізниці з виплатою суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць з 10.09.2015 року.

Проте, цим же наказом згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивач знову була звільнена з 06.11.2015 року з займаної посади у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Таким чином, суд зазначає, що приймаючи наказ від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року у зв'язку з скороченням штатів, голова ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці фактично не виконав постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 року та протиправно повторно звільнив позивача із займаної посади з 06.11.2015 року.

Отже, відповідач при звільненні позивача з органів внутрішніх справ обмежився лише посиланням на Закон України "Про Національну поліцію", не врахувавши при цьому вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України щодо обов'язкового працевлаштування позивача при її звільненні.

Крім того, щодо посилань голови ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці у листі № 36/8/87 від 30.03.2016 року про те, що у зв'язку із набранням чинності з 07.11.2015 року Закону України "Про Національну поліцію" на теперішній час такого поняття як "органи внутрішніх справ" не існує, суд зазначає наступне.

Так, у зв'язку із набранням чинності Закону України "Про Національну поліцію" та прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" фактично ліквідовано діяльність міліції.

Відповідно до частини першої статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11 колегія суддів прийшла до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що УМВС України на Південній залізниці перебуває в стані припинення, тому його функції та повноваження покладено на ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці.

Відтак, оскільки відповідна функція держави не ліквідована (не припинена), згідно із вимогами чинного законодавства України позивач повинна бути поновлена в органі, з якого її було незаконно звільнено.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги позивача стягнути з Управління МВС України на Південній залізниці на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року і по день поновлення на посаді.

Судом встановлено, що згідно постанови Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 року з Управління МВС України на Південні залізниці на користь позивача вже стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10.09.2015 року по 12.02.2016 року, що не оспорювалось позивачем, а тому в цій частині позовних вимог позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 69-71, 94, 160 - 163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Харківський окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з 06.11.2015 року.

Зобов'язати Управління МВС України на Південній залізниці виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 13.02.2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 з 06.11.2015 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Постанова в повному обсязі виготовлена 13 травня 2016 року.

Суддя А.В. Зінченко