Справа № 2а-68/11,2а-456/152/2013
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 р. Справа № 876/8513/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Багрія В.М., Богаченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лисовецької сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

02.11.2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Лисовецької сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення сесії Лисовецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 15.01.2010 року № 1637 про затвердження технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,06499 га ОСОБА_2 та передачу їй безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, також скасувати державний акт серії №ЯК №872551 на право власності на земельну ділянку площею 0,0650 га на прізвище ОСОБА_2 в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області, який виданий 04.03.2010 року Лисовицькою сільською радою Стрийського району.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням сесії Стрийської районної ради від 16.11.1989р. за № 233 ОСОБА_3 наданий дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в с. Лисовичі Стрийського району на земельній ділянці площею 0,08 га. Рішенням Стрийського районного суду від 19.04.1999р. поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2: останній виділено в натурі літню кухню і гараж, які розташовані на земельній ділянці площею 0,065 га., ОСОБА_3 виділено в натурі фундамент під житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,065 га. Відповідно до договору купівлі-продажу незавершеного будівництва від 19.03.2010р. він придбав у ОСОБА_3П незавершений будівництвом житловий будинок «А-1» готовністю 11%, що знаходиться в с. Баня Лисовицька Стрийського району, вул. Садова,29, розташований на земельній ділянці розміром 0,0650 га. Земельна ділянка, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, була передана в оренду попередньому власнику незавершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_3П, про що засвідчує долучений до матеріалів справи договір оренди земельної ділянки, термін дії якого встановлений до 24.12.2012р. У площу земельної ділянки, що передана ОСОБА_3П в оренду до 2012р., увійшов проїзд між цією ділянкою з розташованим на ній фундаментом незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Садова,29, та ділянкою з розташованим на ній житловим будинком, що є його власністю, на вул. Садова,27 у с. Баня-Лисовицька Стрийського району. Однак, із поданої до суду позовної заяви ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою, він дізнався, що рішенням сесії Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області від 15.01.2010р. №1637 передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,065 га на вул. Садовій,29-а і виданий державний акт про право власності на цю землю.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що діями відповідачів права позивача не порушенні, тому відновленню не підлягають. Обставиною, яка спонукала позивача звернутися до суду з даним позовом, стала помилка, допущена при зазначенні розміру земельної ділянки, що надавалася позивачу в оренду за договором від 24.12.2008р. Однак, дана помилка та інші порушення приписів закону, на яких наголошував представник позивача, в жодному разі не ставить під сумнів правомірність набуття відповідачкою ОСОБА_2 права власності на суміжну земельну ділянку площею 0,06499га, розміри та конфігурація якої встановлені рішенням Стрийського районного суду Львівської області від 19.04.1999р. у справі №2-416/99.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року скасовано та провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року скасовано та направлено справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Стрийського районного суду Львівської області від 19.04.1999р. у справі №2-416/99 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільно нажитого майна, розподілено майно подружжя і виділено відповідачу ОСОБА_2 літню кухню з гаражем вартістю 13094 грн., розташовану у с.Баня Лисовицька Стрийського району, вул. Садова,29 на земельній ділянці загальною площею 650 кв. м з розмірами по периметру: 3,25 м, 38,80 м, 16,75 м, 26,20 м, 20,0 м, 65,0 м; ОСОБА_3 виділено фундамент під житловий будинок вартістю 2631 грн., розташований у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області на земельній ділянці загальною площею 650 кв. м з розмірами по периметру: 16,75 м, 38,80 м,16,75 м, 38,8 0 м. (а.с.10). Вказане рішення не скасоване і не змінене.

Між ОСОБА_3 та Лисовицькою сільською радою був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,065 га терміном дії до 24.12.2012р., на звороті якого є план-схема земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,0650 га із зазначенням розмірів: 20,0м у ширину та 38,5м у довжину(а.с.44).

Договір оренди земельної ділянки від 24.12.2008р. припинився у звязку з укладенням між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу незавершеного будівництва від 19.03.2010р., за яким незавершений будівництвом житловий будинок «А-1» готовністю 11( одинадцять) відсотків, що знаходиться в с. Баня Лисовицька Стрийського району, вул.Садова,29, розташований на земельній ділянці розміром 0,0650 га, придбав ОСОБА_1В.(а.с.14), а також у звязку із закінченням на час розгляду даної справи строку, на який він укладався.

Рішенням сесії Лисовицької сільської ради Стрийського району від 15.01.2010р. № 1637 про затвердження технічної документації та безоплатну передачу земельної ділянки у власність громадянці Онаць.С.Я. затверджено технічну документацію по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,06499га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель(а.с.17). На підставі вказаного рішення виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 872551(а.с.12).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог в повному обсязі.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Забезпечення єдності судової практики відповідно до ст. 38 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» покладено на Верховний Суд України, що є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції України, який забезпечує однакове застосування норм права судами у порядку та у спосіб, що визначені процесуальним законом.

Зокрема у ч.2 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, у яку внесено зміни відповідно до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», зазначено, що висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому колегія суддів враховує, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, враховуючи обовязковість судових рішень Верховного суду України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, у справі, що розглядається, суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС.

Як наголосив Верховний Суд України, в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 09.02.2016 року у справі № №816/3735/14.

Крім того, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 було видано державний акт серії №ЯК №872551 на право власності на земельну ділянку, зареєстрований Управлінням Держкомзему у Стрийському районі Львівської області 04.03.2010 року, на підставі оскаржуваного рішення сесії Лисовецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 15.01.2010 року № 1637.

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після його реалізації, а саме: після одержання власником земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13.

Згідно п.4 ч.1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року у справі № 2а-68/11 скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: В.М. Багрій

ОСОБА_4