Справа № 804/1655/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2016 р. Справа № 804/1655/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя Ляшко О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -
ОСОБА_2 22 березня 2016 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі по тексту - ТУ ДСА України в Дніпропетровській області), у якому просила:
- визнати протиправною відмову відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги;
- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну, допомогу у розмірі 248 040,00 грн. у зв'язку з виходом у відставку.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 04 лютого 2016 року вона була звільнена з посади судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська у відставку, однак, вихідна допомога, відповідачем не призначена та не виплачена, з посиланням на те, що норма права, яка передбачає виплату вихідної допомоги була виключена із закону. Позивач вважає, що вихідна допомога повинна була їй нараховуватись та виплачуватись оскільки за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, у зв'язку з чим при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 від 07.07.2010. Позивач у позовній заяві наголошує, що оскільки вона була прийнята на посаду судді в період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і, який передбачав при виході у відставку право судді на отримання вихідної допомоги, а також продовжувала свою роботу на посаді судді на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, який також передбачав отримання вихідної допомоги (ст. 136), то вона мала законні сподівання на отримання вихідної допомоги, тому позивач вважає, що право на її отримання і позбавлення такого права є порушенням її конституційних прав та передбачених законом гарантій незалежності судді та права власності у контексті ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також позивач в обґрунтування власної правової позиції посилається на рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, рішення Конституційного суду України у справах про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп (2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання від 11 жовтня 2005 року (2005).
Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача 05 квітня 2016 року надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала. В обґрунтування власної правової позиції представник відповідача у письмових запереченнях посилалась на те, що питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України, а в подальшому наказом голови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за № 183/к ОСОБА_2 відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці. На прийняття даного рішення стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 27.03.2014, який набрав законної сили з 01 квітня 2014 року. Також представник відповідача посилався на те, що відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи судом встановлено, що 22 червня 1982 року ОСОБА_2 була обрана суддею Апостолівського районного народного суду Дніпропетровської області. З 11 травня 1989 року ОСОБА_2 - суддя Дніпропетровського обласного суду, а з 14 жовтня 1999 року ОСОБА_2 - суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Загальний стаж роботи на посаді судді у ОСОБА_2 складає 33 роки 8 місяців і 1 день.
Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року за № 996-VІІІ ОСОБА_2 було звільнена з посади судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська у відставку, відповідно до п. 9 ст. 126 Конституції України.
Наказом голови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за № 4/ос, який прийнятий на підставі постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року за № 996-VІІІ, ОСОБА_2 було відраховано зі штату Самарського районного суду м. Дніпропетровська з 24 лютого 2016 року, у зв'язку з виходом у відставку.
Зі змісту Наказу голови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за № 4/ос, судом встановлено, що ОСОБА_2 було призначено до виплати компенсацію за 31 календарний день невикористаних відпусток.
На звернення ОСОБА_2 від 29 лютого 2016 року щодо нарахування та виплати вихідної допомоги ТУ ДСА України в Дніпропетровській області 29 лютого 2016 року за вих № Б-с-394 надало відповідь, якою повідомлено, що ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не має законних підстав для нарахування та виплати ОСОБА_2 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, у зв'язку з тим, що стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VІІ від 27.03.2014, який набрав законної сили з 01 квітня 2014 року.
Так, ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
Згідно вимог ч. 1 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Частиною 5 статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI визначено, що за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.
Так, в редакції від 07.07.2010 (дата прийняття) Закон України «Про судоустрій і статус суддів» містив ст. 136, якою встановлювалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Проте, 01 квітня 2014 набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII, пунктом 28 якого виключено статтю 136 Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Судом встановлено, що станом на момент вирішення справи по суті, рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.
Проаналізувавши зміст рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), рішення Конституційного суду України від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 36, пунктів 20, 33, 49, 50 статті 71, статей 97, 98, 104, 105 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про гарантії незалежності суддів), рішення Конституційного суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що їх зміст не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами щодо призначення та виплати вихідної допомоги, оскільки така допомога не належить, як зазначено вище, до конституційних гарантій незалежності суддів.
У статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 20.03.1952, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, дії законодавця щодо введення в дію чи скасування разової форми матеріальної винагороди судді не може розцінюватись як порушення права власності у контексті ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визнати протиправною відмову відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги, а також про здійснення на її користь виплати вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на час звільнення ОСОБА_2 з посади судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська були відсутні правові підстави для нарахування та виплати їй такої допомоги.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 при поданні позовної заяви завила клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення.
Суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити розстрочити сплату судових витрат на визначений строк (ч. 1 ст. 88 КАС України).
Згідно ж п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» №?108/95-ВР від 24.03.1995).
Зі змісту пп.?14.1.48 п.?14.1 ст.?14 Податкового кодексу України судом встановлено, що під терміном «заробітна плата» розуміють основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
У ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» №?108/95-ВР від 24.03.1995 визначено, що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до вимог Закону України «Про оплату праці» №?108/95-ВР від 24.03.1995, а також Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13?січня 2004?року №?5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27?січня 2004?року за №?114/8713, вихідна допомога не входить до структури заробітної плати, а відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці (п.?3.8 Інструкції).
Отже, вихідна допомога не є заробітною платою, у зв'язку з чим при зверненні до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги позивачі не звільняються від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI.
Відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду складається резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження.
Згідно вимог пп.пп. 1-2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, за подання до адміністративного суду адміністративного позову:
майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати;
немайнового характеру, який подано фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.
Абзацом 1 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Отже, з огляду на те, що судом було відстрочено сплату ОСОБА_2 судового збору до моменту ухвалення судового рішення по справі, а позивачу відмовлено у задоволенні по суті позовних вимог, суд присуджує до стягнення з позивача на користь Державного бюджету України судового збору за пред'явлення позовної вимоги немайнового характеру фізичною особою у розмірі 551,20 грн., а також за пред'явлення позовної вимоги майнового характеру фізичною особою у розмірі 2 480,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 88, 94, 128, 155, 158-163, 167, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко