Справа № 344/13613/15-а
Суддя: Бородовський С. О.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/49/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання відмови неправомірною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що позивач обраний суддею 21/06/1982 р. 20/01/2015 р. подав заяву про відставку до Вищою ради юстиції та Верховної Ради України про звільнення у відставку. Наказом від 11/08/2015 р. виключений зі складу Апеляційного суду Івано-Франківської області. 12/08/2015 р. подав відповідачу заяву із документами для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 28/08/2015 р. відповідач відмовив у заяві з тих підстав, що на відповідний період в часі вказаний вид забезпечення не передбачений. Позивач вважає відмову незаконною, оскільки 16/07/2015 р. його звільнено у відставку. Тому позивач просив суд про визнання відмови відповідача неправомірною, зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу довічне грошове утримання в розмірі 90% від заробітної плати судді Апеляційного суду Івано-Франківської області 24116,4 гривень з 12/08/2015 р. із виплатою заборгованості, що виникне на час такого призначення; допустити негайне виконання постанови в частині одного платежу відповідно до ст. 256 КАС України.

01/10/2015 р. позивач подав заяву, в якій просив суд визнати вказану відмову відповідача незаконною, зобов`язати відповідача призначити та виплачувати щомісячне грошове утримання в розмірі 90% від його заробітної плати 24116,4 гривень з 12/08/2015 р. по 31/08/2015 р., а з 01/09/2015 р. в розмірі 90% від заробітної плати судді Апеляційного суду Івано-Франківської області - 27284,40 гривень із виплатою заборгованості, що виникне на день такого призначення; виплату щомісячного грошового утримання з 01/9/2015 р. виплачувати до наступного збільшення розміру мінімальної заробітної плати в Україні; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення одного щомісячного платежу за ст. 256 КАС України.

Відповідач подав письмове заперечення проти позову, в якому просив відмовити в позові з тих підстав, що Законом України від 02/03/2015 р. скасовано пенсійне забезпечення осіб, яким щомісячне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з 01/06/2015 р. пенсії суддям призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; позивачу призначено пенсію за віком; з 01/04/2015 р., відповідно до Закону України від 02/03/2015 р. тимчасово з 01 квітня 2015 р. до 21/12/2015 р. у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії чи грошового утримання у порядку передбаченому спецзаконами призначені пенсії не виплачуються.

Позивач та відповідач не з`явились в судове засідання.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Позивач та відповідач належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі. Отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у відповідача було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування їх заперечення і спростування позову.

Відповідно до довідки від 12/08/2015 р. заробітна плата, яка враховується при призначенні грошового утримання позивача складає 24116,40 гривень.

12/08/2015 р. позивач подав відповідачу заяву про призначення грошового утримання.

28/08/2015 р. відповідач відмовив позивачу у призначенні грошового утримання з тих підстав, що з 01/06/2015 р. суддям призначаються пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; з 01/04/2015 р., відповідно до Закону України від 02/03/2015 р. тимчасово з 01 квітня 2015 р. до 21/12/2015 р. у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії чи грошового утримання у порядку передбаченому спецзаконами призначені пенсії не виплачуються.

20/01/2015 р. позивач склав заяву про звільнення у відставку.

Постановою Верховної Ради України від 16/07/2015 р. позивача звільнено у відставку.

Отже між сторонами виник спір з приводу застосування редакції закону щодо пенсійного забезпечення позивача на час виходу у відставку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року колегія суддів зазначила, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року в справі № 1-2/2013 вказано, що у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України вже вказував про недопустимість невиплати певним категоріям працівників пенсії на період їх роботи. Так, в абзаці другому підпункту 3.4 пункту 3 мотивувальної частини цього рішення зазначено, щоКонституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати.

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення (пенсії або щомісячного довічного грошового утримання).

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону № 2453, законами України. Одержання суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання не може залежати від виконання ним іншої, зокрема оплачуваної, роботи. Законодавець може передбачати випадки припинення призначення та виплати (або часткової виплати) щомісячного довічного грошового утримання суддів, але тільки з підстав, що прямо впливають на статус суддів (набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді або припинення відставки у зв'язку з повторним обранням на посаду судді тощо).

Отже, законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на одержання щомісячного довічного грошового утримання з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, свідчить про його формальний характер, не відповідає принципу єдиного статусу всіх суддів України та порушує принцип рівності між суддями у відставці, які не працюють, і тими, які працюють на інших посадах, крім посади судді.

Таким чином, припинення виплати суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання на період їх роботи на деяких посадах не узгоджуються з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу існуючих гарантій незалежності суддів при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а тому суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України.

Крім цього відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність судді забезпечується правом судді на відставку.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Сторони спору не заперечували обставин змісту правового регулювання грошового утримання судді після виходу у відставку. Спір виник між сторонами саме щодо відмови відповідачем позивачу у призначенні грошового утримання, що діяло на час його виходу у відставку.

Отже на час виходу у відставку позивача діяв закон, який наділяв його правом на вихід у відставку та отримання відповідного грошового утримання. Позивача звільнено Верховною Радою України саме у відставку, а не з інших підстав. Позивач подав заяву про вихід у відставку на час дії закону, що передбачав право позивача на грошове утримання. Законодавством не передбачено будь-якого іншого способу для позивача як тільки подання ним заяви про вихід у відставку. Законодавством не передбачено для позивача можливості впливу на державні органи, що ухвалюють рішення про його відставку, а тому від нього не залежав час ухвалення рішення за його заявою.

Отже позов обґрунтовано належними на те правовими підставами.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

адміністративний позов задовольнити;

визнати відмову Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську у призначенні та виплаті щомісячного грошового утримання ОСОБА_1 незаконною;

зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську призначити та виплачувати щомісячне грошове утримання ОСОБА_1 в розмірі 90% від його заробітної плати 24116,4 гривень з 12/08/2015 р. по 31/08/2015 р., а з 01/09/2015 р. в розмірі 90% від заробітної плати судді Апеляційного суду Івано-Франківської області - 27284,40 гривень із виплатою заборгованості, що виникне на день такого призначення;

виплату щомісячного грошового утримання з 01/9/2015 р. виплачувати до наступного збільшення розміру мінімальної заробітної плати в Україні;

допустити негайне виконання рішення в частині стягнення одного щомісячного платежу за ст. 256 КАС України;

стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь державного бюджету судовий збір в сумі 551,2 гривень.

Постанову може бути оскаржено до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з моменту отримання сторонами його копії.

Головуючий суддя С.О. Бородовський