Справа № 0427/10181/2012
Суддя: Парфьонов Д. О.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 2-а/183/26/16
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів: головуючого - судді Парфьонова Д.О., суддів - Майної Г.Є., Юр`євої Т.І., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного об'єднання Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) в інтересах членів спілки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третьої особи ОСОБА_24 Оксентійовича про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії для відшкодування заподіяної шкоди, здійснення перерахунку та проведення виплат,

встановив:

25 грудня 2012 року Дніпропетровське обласне об'єднання Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) в інтересах членів спілки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 звернулось з позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням уточнень просило:

визнати солідарно протиправними дії та бездіяльність відповідачів 1 та 2 щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі, а відповідача-3 щодо незабезпечення належного контролю та фінансування коштів в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги до дня 5 травня в 2012 році, на підставі ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішень Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 07 липня 2007 року і № 10-рп від 22 травня 2008 року та Рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року та Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) інвалідам війни другої групи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; інвалідам війни третьої групи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23;

зобов`язати відповідачів солідарно вчинити дії, а саме: відповідача-3 забезпечити фінансування, відповідачів 1 та 2 здійснити перерахунок та виплатити, а відповідача-4 здійснити солідарне стягнення та переказ коштів належних до виплати інвалідам війни другої групи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; інвалідам війни третьої групи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_26 ОСОБА_27, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 на їх рахунки у відшкодування солідарно нанесеної позивачам, протиправними діями та і бездіяльністю Відповідачів 1, 2 та 3, шкоди, в розмірі 4784 гривен кожному позивачу-інваліду війни другої групи, та в розмірі 4146 гривен кожному позивачу-інваліду війни третьої групи відповідно, спричиненої недоплатою їм щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2012 рік відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 10-рп від 22 травня 2008 року, та рішень Європейського суду з прав людини в справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року та Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) і що загалом становить грошима 95040 гривень.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2015 року до справи в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору залучено ОСОБА_28, та який просив суд: визнати солідарно протиправними дії та бездіяльність відповідачів 1 та 2 щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_24, а відповідача-3 щодо незабезпечення належного контролю та фінансування коштів в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги до дня 5 травня в 2012 році, на підставі ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішень Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 07 липня 2007 року і № 10-рп від 22 травня 2008 року та Рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року та Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office); зобов`язати відповідачів солідарно вчинити дії, а саме: відповідача-3 забезпечити фінансування, відповідачів 1 та 2 здійснити перерахунок та виплатити, а відповідача-4 здійснити солідарне стягнення та переказ коштів належних до виплати ОСОБА_24.

Позовні вимоги, з посиланням на частину 5 статті 13 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі Закон № 3551) обґрунтовані правом осіб, в інтересах яких звернувся з позовом позивач на отримання одноразової грошової допомоги в таких розмірах: інвалідам війни другої групи - в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, а інвалідам війни третьої групи - відповідно в розмірі семи мінімальних пенсій за віком. З дати набрання чинності Законом № 3551, 01 січня 1999 року, Державою взято на себе зобов'язання по виплаті позивачам щорічної одноразової допомоги. При цьому, обов'язки і відповідальність за його виконання, частиною 1 статті 17-1 Закону № 3551 покладено на відповідачів 1 та 2. Одночасно, відповідно до норм статей 113 та 116 Конституції України, п.2 ст.1, ст.ст. 2, 19, 20, 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», обов`язки по забезпеченню виконання вимог Закону № 3551 та Конституції України в частині забезпечення соціального захисту громадян, їх прав та свобод шляхом вчинення ефективних дій та створення умов для фінансування через підпорядкованих відповідачу-3 відповідачів 1 та 2, через Державну казначейську службу України шляхом розробки і внесення в проекти законів про Державний бюджет України відповідних статей, включно і на 2012 рік покладені на відповідача-3. Статтею 45 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», разом із зазначеними обов`язками, на весь персональний склад відповідача-3 покладено персональну солідарну відповідальність за результати діяльності Кабінету Міністрів України, в тому числі і за невиконання чи неналежне виконання вимог Закону № 3551. Разом з тим, в подальшому до Закону № 3551, зокрема і в частину 5 його статті 13 вносилися зміни, які в супереч вимог Конституції України обмежували права громадян, в тому числі і позивачів як інвалідів війни. Однак, рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22 травня 2008 року підтверджено той факт, що на час виплати щорічної одноразової допомоги до 05 травня 2012 року діяла і продовжує діяти норма Закону № 3551 щодо виплати одноразової щорічної допомоги інвалідам війни другої групи - в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, а інвалідам війни третьої групи - відповідно в розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги. Вищезазначене вказує, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку мінімальної пенсії за віком, інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України, та ґрунтується, зокрема, на частині 3 статті 46 Конституції України, у відповідності до якої пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, встановлений законом. Крім зазначеного, відповідно до абзацу 3 ст.19 Закону України «Про пенсійне забеспечення» №1788-XII, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. З 01 квітня 2012 року встановлений законом найменший розмір прожиткового мінімуму (межі малозабезпеченості) є той, який визначений відносно осіб, які втратили працездатність, а отже розмір мінімальної пенсії за віком станом на дату виплати допомоги 05 травня 2012 року, не може становити менше ніж 838 гривень. З наведеного вбачається, що відповідно до ч.5 ст. 13 Закону № 3551 та висновків Конституційного Суду України розмір щомісячної разової грошової допомоги позивачам до 5 травня як інвалідам війни, в 2012 році не може становити менше ніж: інваліду 2 групи інвалідності 8 х 838 гривні - 6704 гривень, а при третій групі інвалідності 7 х 838 гривні = 5866 гривень. Однак відповідачем-3 постановлено підзаконний акт - постанову від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», згідно пункту 5 якого, в 2012 році суму щомісячної разової грошової допомоги до 5 травня інвалідам війни було визначено лише в розмірах: при другій групі інвалідності 1920 гривень, а при третій групі інвалідності 1720 гривень і саме в такому розмірі, а не у визначеному Законом № 3551 позивачам виплачено суму допомоги.

Посилаючись на норми ст.17 Закону № 3551, ст.ст.2, 19, 22, 35 Бюджетного кодексу України, ст.ст.8, 9, 21, 71, 72 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року та Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), ст.ст.19, 68 Конституції України, ст.ст. 509, 526 ЦК України просить позов задовольнити, вказуючи, що не може брати до уваги можливе посилання відповідачів на п.3 прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік», оскільки означені положення не скасовують діючі норми Закону № 3551 та не перешкоджає відповідачам сумлінно виконувати їх прямі обов'язки по забезпеченню виконання діючих норм Закону № 3551 шляхом ефективних управлінських дій і створення умов для наповнення державного бюджету і не скасовує саме зобов'язання держави (в особі відповідачів) яке виникло на підставі дії Закону № 3551, а по-третє, застосування судом такої норми буде суперечити рішенням ЄСПЛ та Конституції України.

Щодо обґрунтування позову в частині стягнення грошових коштів вказує, що відповідачі 1, 2 та 3 внаслідок своїх солідарних дій та бездіяльності не нарахували та не забезпечили повністю фінансування і виконання норм ч. 5 ст. 13 Закону № 3551 - вони не вчинили на то ефективних управлінських дій, не створили належних УМОВ для наповнення Державного бюджету України (Відповідач 3), при підготовці проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та при постановленні відповідачем-3 його Постанови від 28 грудня 2011 року № 1381 (зі змінами) не забезпечили включення в них видатків на повне виконання своїх зобов'язань за ч. 5 ст. 13 Закону № 3551 у відповідності до вимог Конституції України, Рішень Конституційного та Європейського судів і в наслідок чого відповідачі не виконали зобов'язань перед позивачами як інвалідами війни, а тому такі солідарні дії та бездіяльність відповідачів мають бути визнані судом протиправними і, як наслідок, такі протиправні дії і бездіяльність Відповідачів призвели до звуження прав та соціальних гарантій позивачів та спричинили останнім шкоду, яка по відношенню до кожного дорівнює різниці суми зобов'язань держави в особі відповідачів на 2012 рік і суми часткового виконання відповідачами цих зобов'язань. Для інвалідів війни другої групи така шкода дорівнює: (8 х 838) - 1920 = 4784 гривень кожному інваліду війни 2 групи і (7 х 838) - 1720 = 4146 гривень кожному інваліду війни третьої групи. Загалом нанесена відповідачами шкода позивачам дорівнює (4784 х 6) + (4146 х 16) = 95040 гривень. Відповідачі ухилилися від визначення механізму погашення заборгованості, яка виникла в тому числі і з їх вини, внаслідок чого, посилаючись на вимоги ст.1173 ЦК України, просить стягнути суму шкоди з відповідачів солідарно.

Представник позивача, у відповідності до поданої суду заяви позов підтримав та просив розглянути справу у свою відсутність.

Представники відповідачів-1, 4 до суду не з`явилися, підстав неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачі-1, 4 повідомлені належним чином.

Представник відповідача-2 до суду не з`явився, згідно заяви, що надійшла до суду просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечив, вказуючи на Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, положення Бюджетного кодексу України та вірність суми нарахованої та виплаченої позивачам допомоги.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні позов не визнала, вказала згідно заперечень на Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, положення Бюджетного кодексу України та вірність суми нарахованої та виплаченої позивачам допомоги. Вказала згідно заперечень, що межі повноважень Кабінету Міністрів України визначені ст.ст. 116, 117 Конституції України. Разом з тим, основні повноваження Кабінету Міністрів України визначені ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України». Проте, нормами чинного законодавства не визначені повноваження останнього щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Разом з тим, відповідно до ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у редакції від 01 січня 2011 року, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Отже, враховуючи вищевикладене, Кабінет Міністрів України не здійснює виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, натомість така виплата здійснюється органами праці та соціального захисту населення, а отже твердження позивача щодо нанесення Кабінетом Міністрів України шкоди членам позивача, спричиненої недоплатою їм щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2012 рік, є безпідставним та необґрунтованим. Відшкодування шкоди членам позивача можливе лише за наявності незаконності рішення, дії чи бездіяльності Кабінету Міністрів України, наявності та реальності завданої шкоди, а також причинно-наслідкового зв'язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю та шкідливими наслідками, яких не вбачається. І за відсутності реальної шкоди завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень взагалі відсутні підстави для відшкодування такої шкоди.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2015 року адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного об'єднання Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) в інтересах членів спілки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_24 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії для відшкодування заподіяної шкоди, здійснення перерахунку та проведення виплат передано на розгляд до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 10 лютого 2016 року.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року адміністративний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_24 залишено без розгляду.

Заслухавши пояснення представника відповідача-3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

П.1 ч.2 ст.18 КАС України визначено, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Ч.ч.2, 3 ст.19 КАС України визначає, що адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача. Адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України чи іншого суб'єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, крім випадків, передбачених цим Кодексом, адміністративні справи з приводу оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері державних закупівель, адміністративні справи, відповідачем у яких є закордонне дипломатичне чи консульське представництво України, його посадова чи службова особа, а також адміністративні справи про анулювання реєстраційного свідоцтва політичної партії, про заборону (примусовий розпуск, ліквідацію) політичної партії вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Ст.21 КАС України, якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі стосується дій та бездіяльності відповідачів 1 та 2 щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі, а відповідача-3 щодо незабезпечення належного контролю та фінансування коштів в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги до дня 5 травня, зобов`язання відповідачів солідарно вчинити дії, а саме: відповідача-3 забезпечити фінансування, відповідачів 1 та 2 здійснити перерахунок та виплатити, а відповідача-4 здійснити солідарне стягнення та переказ коштів належної до виплати завданої діями та бездіяльністю шкоди, спричиненої недоплатою щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня, спір у справі стосується та виникає зі спору фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг і хоча однією зі сторін у справі і є орган державної влади, інший державний орган, водночас вимоги до означених осіб підсудна місцевому загальному суду, як адміністративним суду в порядку п.1 ч.2 ст.18 КАС України, не стосується оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, а тому повинні розглядатися місцевим загальним судом, як адміністративним судом.

Як встановлено матеріалами справи, визнано учасниками адміністративного процесу, позивачі є членами Дніпропетровського обласного об'єднання Української Спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), мають статус інвалідів війни, є: інвалідами війни другої групи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_29, ОСОБА_7; інвалідам війни третьої групи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_22, ОСОБА_23, одержують компенсаційні виплати згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У 2012 році позивачам, як особам, прирівняним по статусу до інвалідів війни виплачено разову грошову допомогу до 5 травня: 1920 гривень інвалідам другої групи та 1720 гривень інвалідам третьої групи.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції, що діяла в редакції, відновленій згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року, щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Однак, із прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про державний бюджет України на 2012 рік", пунктом 3 Прикінцевих положень якого визначалось, що у 2012 році норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік, положення статі 13 Закону № 3551 в частині виплати допомоги до 5 травня інвалідам війни викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

На виконання вимог Закону України "Про державний бюджет України на 2012 рік" 28 грудня 2011 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», яка набрала чинності 01 січня 2012 року.

Таким чином, з 01 січня 2012 року розмір грошової допомоги до 5 травня визначається постановою Кабінету Міністрів України № 1381 від 28 грудня 2011 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року у справі N 3-рп/2012 державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Як наголосив Конституційний Суд України в Рішенні від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012, за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У той же час в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 Конституційний Суд України зауважував на тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як слідує з мотивувальної частини вищезгаданого Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до положень абзаців другого та третього частини першої статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.

В рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.

А в Рішенні від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Враховуючи вищевикладене у сукупності - відповідне правове регулювання делеговано Кабінетові Міністрів України, а останній, приймаючи постанову N 102, діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством України, а, визначаючи розміри разової щорічної допомоги, виходив з передбачених Законом України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" бюджетних асигнувань.

Внаслідок викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій та бездіяльності відповідачів.

Крім того, з урахуванням положень статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум", статті 1 та частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також визначених частиною третьою статті 28 цього ж Закону обмежень, а саме: непоширення мінімального розміру пенсії за віком, на правовідносини, що виникають на підставі інших законів, - Кабінет Міністрів України, встановивши оскаржуваною постановою розмір виплати разової грошової допомоги учасникам війни до 5 травня, як однієї із соціальних гарантій, діяв правомірно та на усунення прогалин у законодавчому регулюванні.

Стосовно доводів про невідповідність дій відповідачів практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд), суд зауважує на тому, що Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо обмеження (звуження) соціальних прав та гарантій державами - учасницями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Зокрема, в Рішенні від 03 червня 2014 року (Заява N 43331/12, справа "ОСОБА_30 проти України") Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення <...> та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Таким чином, у 2012 році розмір грошової допомоги інвалідам війни до 5 травня визначається постановою Кабінету Міністрів України № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року, прийнятою на виконання Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік", а не Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Таким чином, оскільки у 2012 році розмір грошової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня визначається постановою Кабінету Міністрів України № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року, прийнятою на виконання Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік", а не Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. При цьому, суд не приймає до уваги твердження позивача щодо протиправності дій відповідачів щодо не забезпечення відповідного наповнення бюджету для наступного забезпечення виплат соціальної допомоги, як не обґрунтоване.

Вирішуючи позовні вимоги в частині позову про зобов`язання відповідачів вчинити дії, а саме: відповідача-3 забезпечити фінансування, відповідачів 1 та 2 здійснити перерахунок та виплатити, а відповідача-4 здійснити солідарне стягнення та переказ коштів належних до виплати на рахунки позивачів у відшкодування солідарно нанесеної позивачам, протиправними діями та і бездіяльністю відповідачів 1, 2 та 3, шкоди, в розмірі 4784 гривен кожному позивачу-інваліду війни другої групи, та в розмірі 4146 гривен кожному позивачу-інваліду війни третьої групи відповідно, спричиненої недоплатою їм щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2012 рік, суд виходить з відсутності доведення розміру завданої шкоди та спричинення її взагалі, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Крім того, з урахуванням положень ст.70, 71 КАС України, заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності, враховуючи відсутність матеріалах справи доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_21 статусу інваліда війни, учасника бойових дій та наявності даної особи взагалі, суд позбавлений можливості визначитися із правовим статусом даної особи, а отже відмовляє в задоволенні позову і в частині стосовно ОСОБА_21

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 158, 160 163 КАС України, суд -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного об'єднання Дніпропетровського обласного об'єднання Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) в інтересах членів спілки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третьої особи ОСОБА_24 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії для відшкодування заподіяної шкоди, здійснення перерахунку та проведення виплат - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Постанову в повному складено 14 квітня 2016 року.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_31

Судді /підпис/ ОСОБА_32

/підпис/ Т.І. Юр`єва