Справа № 804/14298/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 р. Справа № 804/14298/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області з вимогами: визнати протиправною та скасувати податкову вимогу №1842-25 від 21.08.2015 року.

В обґрунтування позову зазначено, що податкова вимога відповідача №1842-25 від 21.08.2015 року необґрунтована, незаконна та така, що суперечить положенням чинного законодавства, оскільки сума грошового зобов'язання визначена у податковій вимозі Дніпропетровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області №1842-25 від 21.08.2015 року є неузгодженою.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на податковий облік до Дніпропетровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, як платник податків з 04.11.2014 року.

У звітній податковій декларації за три квартали 2015 року позивачем було самостійно визначено суму єдиного податку у розмірі 335946,12 грн., яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет.

Зазначену декларацію позивачем було подано до Дніпропетровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області 14.07.2015 року, про що свідчить відмітка про її отримання.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктом 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України передбачено, що якщо платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу, така сума грошового зобов'язання є узгодженою.

Податкове зобов'язання визначене самостійно платником в податковій декларації в силу положень п. 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку і вважається узгодженим.

Пунктом 291.3 статті 291 глави 1 розділу 14 Податкового кодексу України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Статтею 300 ПК України передбачено, що платники єдиного податку несуть відповідальність згідно цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за подання податкових декларацій.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 знаходиться на спрощеній системі оподаткування, податковий борг зі сплати єдиного податку ним самостійно визначений у податковій декларації та є узгодженим, жодних доказів сплати узгодженого податкового боргу або частини такого боргу позивачем суду не надано.

Стаття 67 Конституції України встановлює, що платник податків зобов`язаний вчасно й у повному розмірі сплачувати податки.

Обов'язок сплати податків платником податків передбачений і підпунктом 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 ПК України, відповідно до якого платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 14.1.175 статті 14 ПК України сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання, є податковим боргом суб`єкта господарювання.

Відповідно до статті 100 Податкового кодексу України, визначено, що платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов'язання. Розстрочені суми грошових зобов'язань або податкового боргу (в тому числі окремо - суми штрафних (фінансових) санкцій) погашаються рівними частками починаючи з місяця, що настає за тим місяцем, у якому прийнято рішення про надання такого розстрочення.

Судом встановлено, що позивач 11.08.2015 року та 19.08.2015 року звертався до Дніпропетровської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області із заявами щодо надання розстрочення грошового зобов'язання з єдиного податку. На що повідомленнями податкового органому №1980/ФОП/04-17-23-46 від 18.08.2015р. та №2523/ФОП/04-17-23-46 від 26.08.2015 року позивача повідомлено про прийняття рішення про відмову у наданні розстрочення грошового зобов'язання та податкового боргу.

Дніпропетровською об'єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області у відповідності до вимог статті 59 ПК України, з метою погашення податкового боргу, відповідачу виставлено податкову вимогу "Ф" від 21.08.2015 року № 1842-25, якою визначено, що станом на 20.08.2015 року сума податкового боргу за узгодженими податковими зобов'язаннями становить 335941,29грн.

Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів викладених у позовній заяві, щодо часткової сплати суми податкового зобов'язання визначеного у податковій вимозі №1842-25 від 21.08.2015 року.

Таким чином, оскільки сума грошового зобов'язання зі сплати єдиного податку є узгодженою, як така, що самостійно визначена позивачем у податковій декларації, суд доходить висновку, що податкова вимога №1842-25 від 21.08.2015 року є обґрунтованою та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З вищевказаного слідує, що позивачем не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський