Справа № 813/4437/15
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року Справа № 876/10538/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ДФС у Львівській області про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

18.08.2015 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ДФС у Львівській області, в якому просить:

зобов'язати відповідача провести розрахунок компенсації (індексації) в розмірі середньої заробітної плати з 15.08.2013 року за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення;

зобов'язати відповідача сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію (індексацію) в розмірі середньої заробітної плати з 15.08.2013 року за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення;

стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що при вирішенні позову ОСОБА_1 до Сокальської ОДПІ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № №813/6992/13-а), суд не брав до уваги накази №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року, які на той час були предметом розгляду у справі №813/4289/14. Натомість, судовим рішенням по справі №813/6992/13-а встановлено, що ОСОБА_1 притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді зменшення премії на 50 відсотків за результатами роботи у вересні 2012 року та на 95 відсотків за результатами роботи за лютий 2012 року на підставі інших наказів (від 13.09.2012 р. №203 та від 15.04.2013 №96 відповідно).

Суд першої інстанції зазначає, що Сокальською ОДПІ судове рішення від 14.11.2014 року по справі №813/4289/14 виконано на підставі звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою після набрання законної сили судовим рішенням від 14.11.2014 року по справі №813/4289/14 шляхом скасування наказів ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та проведенням нарахування премій за відповідні періоди 2012 року на загальну суму 1504,18 грн., які позивач одержав.

Оскільки преміювання працівника чи виплата надбавки є правом керівника, а не його обов'язком, реалізація якого безпосередньо залежить від результатів роботи конкретного працівника, то за відсутності відповідного рішення керівника про таке преміювання чи встановлення надбавки, не має правових підстав для стягнення таких сум в судовому порядку.

Таким чином, відсутні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку за період з 16.08.2013 року по день постановлення рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини залежних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Апелянт стверджує, що скасовані догани були правовими підставами позбавлення ОСОБА_1 нарахування надбавки та премії за відповідний період передбаченими чинним законодавством, а не правом керівника, яке теж регулюється відповідними нормативними актами.

Крім того, наявність судового рішення, яке набрало законної сили від 12.03.2015 року по справі № 813/4289/14, лист Сокальської ОДПІ від 17.07.2015 року, перерахунок і виплата заробітної плати є тими доказами, передбаченими ст.72 КАСУ та ст.117 КЗпП України.

Апелянт посилається на те, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди передбачене ст.237-1 КзПП. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незважаючи на те, що дисциплінарні стягнення скасовані, суд першої інстанції навіть не дослідивши докази позивача, порушуючи норми КАСУ відмовив позивачу, поєднуючи відмову у виплаті середнього заробітку за період з 16.08.2013 року по день постановлення рішення з правом на відшкодування моральної шкоди, передбаченої КзПП України.

Стверджує, що незаконні дії керівництва Радехівської ДПІ заподіяли йому моральну шкоду, а саме: приниження честі, гідності, ділової репутації, позбавлення службового та кар'єрного росту, моральних переживань у зв'язку з втратою здоров'я, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Зокрема втрата здоров'я, а як наслідок інвалідність, стали причиною втрати працездатності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС від 15.08.2013 року №14-0 ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного податкового ревізора-інспектора сектору погашення податкового боргу ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС (правонаступником якої є Сокальська ОДПІ) 15.08.2013 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників), та виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та грошову компенсацію за невикористані відпустки.

Як слідує з матеріалів справи, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2013 року по справі №813/3557/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказів ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2014 року по справі №813/6992/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №14-0 від 15.08.2013 року, поновлення на займаній або рівнозначній посаді та виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.02.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.05.2014 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2013 року по справі №813/3557/13- та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 року скасовано і направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2014 року по справі №813/4289/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправними і скасовано накази ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі №813/6992/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року, ОСОБА_1 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2014 року по справі №813/6992/13-а у справі за його позовом до Сокальської ОДПІ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановлено, що наказом Сокальської ОДПІ від 02.04.2015 року №19 скасовано накази ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року та проведено нарахування премії за відповідні періоди 2012 року на загальну суму 1504,18 грн. Платіжним дорученням від 17.07.2015 року №222 кошти в сумі 1504,18 грн. перераховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1, що підтверджується наяною в матеріалах справи довідкою ПриватБанку від 13.08.2015 року №150813/284.

В силу п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, законодавець передбачив відповідальність за затримку розрахунку при звільненні лише у разі якщо така затримку була з вини власника або уповноваженого ним органу.

Встановлено, що ОСОБА_1 при звільненні з займаної посади 15.08.2013 року було виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку та інші виплати. Жодних зауважень щодо несвоєчасності виплати належних йому сум позивач не виловлював ні при зверненні до суду з позовом про оскарження наказу про його звільнення та поновлення на посаді, ні при зверненні з даним позовом. На момент звільнення ОСОБА_1 не було спору про розміри належних йому як звільненому працівникові сум.

Отже, вказане свідчить про виплату відповідачем належних звільненому позивачеві сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2013 року по справі №813/3557/13-а, якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказів ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДГІС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності на момент звільнення позивача (15.08.2013 року) не набрала законної сили.

При вирішенні позову ОСОБА_1 до Сокальської ОДПІ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № №813/6992/13-а), суд не брав до уваги накази №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року, які на той час були предметом розгляду у справі №813/4289/14.

Разом з тим, судовим рішенням по справі №813/6992/13-а встановлено, що ОСОБА_1 притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді зменшення премії на 50 відсотків за результатами роботи в вересні 2012 року та на 95 відсотків за результатами роботи за лютий 2012 року на підставі інших наказів (від 13.09.2012 р. №203 та від 15.04.2013 р. №96 відповідно).

Встановлено, що Сокальською ОДПІ виконано судове рішення від 14.11.2014 року по справі №813/4289/14 на підставі звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою після набрання законної сили судовим рішенням від 14.11.2014 року по справі №813/4289/14 шляхом скасування наказів ДПІ у Радехівському районі Львівської області ДПС №224 від 25.09.2012 року та № 271 від 13.11.2012 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та проведенням нарахування премій за відповідні періоди 2012 року на загальну суму 1504,18 грн., які позивач одержав.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскільки преміювання працівника чи виплата надбавки є правом керівника, а не його обов'язком, реалізація якого безпосередньо залежить від результатів роботи конкретного працівника, то за відсутності відповідного рішення керівника про таке преміювання чи встановлення надбавки, не має правових підстав для стягнення таких сум в судовому порядку.

Крім того, згідно відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 31.07.2014 року №02-3642/07, наданою ОСОБА_1 на його звернення щодо порушення Радехівською ДПІ законодавства про працю видно, що проведеною Інспекцією перевіркою не встановлено будь-яких порушень при проведенні виплат належних працівникові «розрахункових» коштів у день звільнення (а.с.46 на звороті).

З аналізу вказаних норм та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку за період з 16.08.2013 року по день постановлення рішення, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні таких вимог.

Разом з тим, що стосується доводів ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, спричинена фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тобто, з наведеного слідує, що відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були неправомірними між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В порушення ст.71 КАС України, позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо стягнення на його користь моральної шкоди.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, стст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі №813/4437/15 за позовом ОСОБА_1 до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ДФС у Львівській області про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді І.М. Обрізко

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 17.05.2016 року.