Справа № 820/11472/15
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 травня 2016 р. № 820/11472/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.,

суддів - Самойлової В.В., Тітова О.М.,

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Сіренко Ю.Ю.,

представника третьої особи - Смородської М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України, Дніпропетровської митниці ДФС, третя особа: Міністерство юстиції України
про поновлення на посаді,-,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 р. № 3412-о "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити ОСОБА_1 першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з моменту звільнення;

- стягнути з Дніпропетровської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день ухвалення рішення;

- допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 року №3412-0 він був незаконно звільнений з посади першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади". Окремо останній вказує на той факт, що звільнений він під час перебування на лікарняному. Державною фіскальною службою України люстрацію щодо нього, як стверджує позивач, проведено свавільно, без забезпечення верховенства права та дотримання прав людини, передбачених Конституцією України, нормами чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, положень Законів України "Про очищення влади", Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю та інших нормативних актів, оскільки під час призначення його на вказану посаду ним власноручно подано до Державної фіскальної служби України заяву про незастосування до нього заборон, визначених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", та повідомлено про згоду на проходження перевірки. В матеріалах особової справи ОСОБА_1 окрім іншого, міститься висновок ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 5 Закону України "Про очищення влади" від 13.01.2015 № 198/10/20-30-17-01-23 та довідка про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" від 09.04.2015 року. При цьому, згідно довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" від 09.04.2015 року, до позивача не застосовуються заборони, визначені частиною 3 або 4 статті 1 Закону України "Про очищення влади". Таким чином, звільнення позивача відбулося на підставі повторної перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" до нього, проведення якої не передбачено Законом України "Про очищення влади". Позивач також вважає, що не підлягає люстрації, так як ним виконано всі вимоги та умови, які пред'являються до державного службовця, а тому має законні підстави для подальшого перебування на державній службі.

Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги та доводи адміністративного позову підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Відповідач, Дніпропетровська митниця ДФС, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, надав суду письмові заперечення (т. 1 а.с. 50-52), в яких вказав, що ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС. Зазначена посада віднесена до номенклатури Голови Державної фіскальної служби України. Порядок призначення на посади та звільнення з посад номенклатури Голови Державної фіскальної служби України, затверджено наказом ДФС від 03.11.2014 року №240 "Про організацію добору кадрів у Державній фіскальній службі України". Пунктом 3.1 Порядку встановлено, що звільнення з посад відповідних працівників проводиться згідно з Кодексом законів про працю України та Законом України "Про державну службу", "Про засади запобігання та протидії корупції" та "Про очищення влади". Отже, звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС відбулося відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 року №3412-0 "Про звільнення ОСОБА_1". У зв'язку із чим Дніпропетровською митницею ДФС відповідно до норм законодавства проведено остаточний розрахунок з працівником, що підтверджується наказом Дніпропетровської митниці ДФС від 26.10.2015 року №625-о "Про проведення розрахунку". Оскільки тимчасова непрацездатність позивача настала в період його роботи на посаді заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС, а саме: 21.10.2015 року, то Дніпропетровською митницею поданий ним після звільнення лист непрацездатності прийнято та проведено відповідні розрахунки. З урахуванням терміну тимчасової непрацездатності, відповідна допомога сплачувалась як за рахунок коштів Дніпропетровської митниці ДФС, так і за рахунок коштів Фонду соціального страхування. Окрім іншого, просив слухати справу за відсутності представника Дніпропетровської митниці ДФС.

Представник відповідача, Державної фіскальної служби України, у судовому засіданні позов не визнав.

У письмових запереченнях (т. 1 а.с. 236-237) вказав, що відповідно до п. 8 ч. 1. ст. З Закону України №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року; керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України. Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Таким чином, умовою для застосування люстраційних заходів є сам факт обіймання відповідної посади протягом певного часу. ОСОБА_1 у період з 25.05.2010 року (наказ про призначення № 898-к) по 02.07.2013 року обіймав посаду першого заступника начальника Харківської обласної митниці, тобто територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, а отже посаду щодо якої здійснювалося очищення влади. В спростування твердження ОСОБА_1 відносно того, що звільнення відбулось з порушенням ч. 3 ст. 40 Кодексу про працю України, а саме: в період його тимчасової непрацездатності, зазначив, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону, внесено зміни до статті 36 Кодексу законів про працю України. Так, відповідно до п.7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами для розірвання трудового договору є підстави, визначені Законом України "Про очищення влади". Частиною 2 ст. 36 КЗпП визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади". Тобто, в силу вищенаведених норм Закону, перебування особи, яка підлягає звільненню, на лікарняному, жодним чином, не може бути підставою для продовження терміну перебування його на службі. Отже, звільнення ОСОБА_1 відбулось з чітким дотриманням положень діючого законодавства, у зв'язку із чим просив у позові відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи - Міністерства юстиції України, у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі.

У письмових запереченнях на позов (т. 2 а.с. 201-208) вказав, що на виконання пункту 3 витягу з протоколу №100 засідання Кабінету Міністрів України від 21.09.2015 року за дорученням Уряду робочою групою, яка складалася з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету Міністрів України складено звіт "Про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України "Про очищення влади". У вказаному Звіті, зокрема, зазначено, що ДФС всупереч положенням Закону України "Про очищення влади" та листам Міністерства юстиції України від 12.10.2015 року №11.0.2/1777, від 13.10.2015 № 11.0.2/1784 не звільнено посадових осіб, на яких поширюються відповідні заборони (порушено порядок та відповідні строки), перелік яких доведено. У вказаному переліку вказаний, зокрема, ОСОБА_1 Оскільки в ДФС перевірка осіб щодо застосування до них заборон, встановлених частинами третьою або четвертою статті 1 Закону, проведена з порушеннями вимог Закону, що були виявлені в результаті перевірки робочої групи, Голові ДФС України доручено Кабінетом Міністрів України забезпечити виконання Закону в частині прийняття відповідних рішень щодо посадових осіб ДФС України, які відповідають критеріям, визначені Законом (пункт 6 протокольного рішення Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №116. Отже, посилання позивача на звіт як на підставу його порушених прав є необґрунтованим, так як вказаний звіт не тягне правових наслідків у вигляді зміни або припинення його трудових правовідносин з ДФС України. Також, зазначила, що звільнення позивача відбулося на підставі пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади". Наведені позивачем аргументи про начебто незаконність його звільнення спростовуються самим фактом застосування закону. Його звільнення не було звільненням за ініціативою адміністрації, а здійснено на підставі однієї із загальних підстав припинення трудових правовідносин - пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України. Отже, підставою для звільнення є сам факт, що в період з 25.05.2010 року по 02.07.2013 року ОСОБА_1 обіймав керівну посаду, яка підпадає під критерій, визначений пунктам 8 частини першої статті 3 Закону. Крім того, позивачем у позовній заяві не заперечується той факт, що він був ознайомлений з наказом Державної фіскальної служби від 26.10.2015 року №3412-о "Про звільнення". Крім того, звільнення позивача відбулося у порядку, визначеному п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону. Даний Закон є спеціальним законом очищення влади, і його норми є нормами прямої дії та визначають чіткий перелік посад та умови. Це означає, що перебування особи більше року на одній з таких посад безумовно тягне його звільнення. Таким чином, спірний наказ Державної фіскальної служби від 26.10.2015 року №3412-о "Про звільнення ОСОБА_1" прийнятий на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 25.05.2010 року по 02.07.2013 року працював на посаді першого заступника начальника Харківської обласної митниці (т. 1 а.с. 21-26).

Наказом Державної фіскальної служби України від 04.11.2014 року №1213-о ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з 05.11.2014 року в порядку переведення.

Як убачається з висновку від 13.01.2015 року №198/10/20-30-17-01-23 про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини 5 ст. 5 Закону України "Про очищення влади" та довідки від 06.04.2015 року, компетентними органами встановлено, що ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади", відомості відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) позивача, а тому до ОСОБА_1 не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" (т. 1 а.с. 32-34).

На виконання п. 3 Витягу з протоколу №100 засідання Кабінету Міністрів України від 21.09.2015 року, спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету Міністрів України провела перевірку виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України від 16.09.2014 року №1682 VII "Про очищення влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року, із змінами і доповненнями від 28.03.2015 року.

За висновками перевірки, викладеними у звіті, спільна робоча група дійшла висновку, що до ОСОБА_1 не застосовано заборону, передбачену ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" та зробила висновок про те, що ОСОБА_1 підлягає звільненню через відповідність його посади критеріям ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" (т. 1 а.с. 68-92).

Наказом Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 року №3412-о ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, Закону України "Про очищення влади", звіту про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України "Про очищення влади" від 21.10.2015 року, пункту 6 витягу з протоколу №116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року (т. 1 а.с. 18)

Як встановлено судом під час розгляду справи та підтверджується матеріалами справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнято 26.10.2015 року, тоді як у період з 21.10.2015 року по 04.11.2015 року він перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності (т. 1 а.с. 39).

Зі спірним наказом позивач ознайомлений особисто 05.11.2015 року, про що свідчить його підпис у наказі від 26.10.2015 року №3412-о (т. 1 а.с. 18).

Колегія суддів зауважує, що оскільки норми Закону України "Про очищення влади" не регулюють питання можливості звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності, слід в даному випадку керуватися нормами положень Кодексу законів про працю України, якими врегульовано дане питання.

Вирішуючи спір суд відзначає, відносини, що виникають у трудовій сфері регулюється Кодексом законів про працю України. Проходження служби державними службовцями встановлюється Законом № 3723 - XII. Вказаними нормативними актами чітко встановлено порядок прийняття на роботу (проходження державної служби), вимоги до осіб, які прагнуть працювати, підстави для їх звільнення тощо, також підстави для звільнення працівника чітко визначені ст. 40, 41 КЗпП України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках неприбуття на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не враховуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Таким чином, положеннями чинного законодавства чітко визначено, що звільнення працівника під час тимчасової втрати непрацездатності не допускається.

У відповідності до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року №1906-IV (надалі - Закон N 1906-IV) чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції №11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Так, зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згаданою Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 року у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У рішенні "Любох проти Польші" ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої югославської республіки Македонія.

Таким чином, установлення п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" №1682-VII критеріїв стосовно керівників, заступників керівників територіальних (регіональних) органів, центрального органу виконавчої влади, що забезпечував формування та реалізацію податкової та/або митної політики, для заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв'язку із цим підстави для звільнення цих осіб із займаних ними посад в органах державної влади суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України.

Вказане, також суперечить і ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року за № 3477 - IV (далі - Закон №3477), яка є в Україні окремим джерелом права.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади" №1682-VII визначено, що Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналізуючи вищевказані положення законодавства, колегія суддів доходить висновку, що для застосування до особи процедури "люстрації" необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

Проте, відповідачами по справі, на яких частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено тягар доказування, якщо вони заперечують проти заявленого позову, не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно до ч. 2 ст. 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).

Закон України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VII визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно пункту 4 частина 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

З урахуванням викладеного вище, досліджуючи правомірність застосування норм Закону України "Про очищення влади" при звільненні ОСОБА_1, колегія суддів доходить висновку про допущення відповідачами порушень ряду вимог діючого законодавства, що в подальшому призвело до прийняття Державною фіскальною службою України незаконного наказу від 26.10.2015 року №3412-о "Про звільнення ОСОБА_1".

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що для відновлення порушених прав позивача слід поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з моменту звільнення.

При цьому, колегія суддів зауважує, що звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності є неприпустимим, що в свою чергу і потягло як наслідок прийняття Державною фіскальною службою протиправного наказу від 26.10.2015 року №3412-о.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Частинами 1, 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За правилами, встановленими ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягненню на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів доходить висновку, що позов ОСОБА_1 є послідовним, обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Дніпропетровської митниці ДФС, третя особа: Міністерство юстиції України про поновлення на посаді - задовольнити.

Скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 р. №3412-о "Про звільнення ОСОБА_1."

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Дніпропетровської митниці ДФС з моменту звільнення.

Стягнути з Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день ухвалення рішення.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 17 травня 2016 року.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Самойлова В.В.

Тітов О.М.