Справа № 820/477/16
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 р.Справа № 820/477/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016р. по справі № 820/477/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва"

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» (далі за текстом - ТОВ «ХРФФБ», позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі за текстом - Центральна ОДПІ м. Харкова, відповідач), в якому просив суд скасувати прийняті Державною податковою інспекцією у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, податкові повідомлення-рішення від 30.09.2015 року № , яким визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 30365975,0 грн. (в т.ч. основний платіж - 24292780 грн., штрафні (фінансові) санкції - 6073195,0грн.) та № , яким визначено грошове зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на загальну суму 365400,0 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 30.09.2015 року № та № .

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: пп. 39.2.1.4 п. 39.2, пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39, п. 138.1 ст. 138, пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, ст.ст. 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Центральна ОДПІ м. Харкова зазначає, що ТОВ «ХРФФБ» безпідставно віднесено до складу інших витрат суми роялті, сплачені на користь ТОВ «Компанія з управління активами Траст Центр» (далі за текстом - ТОВ «КУА Траст Центр»), який діє в інтересах Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Інвестиційний центр 1» (далі за текстом - ЗНВПІФ «Інвест Центр 1»), за використання товарного знаку. Також відповідач вказує, що позивачем в порушення пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України не було подано звіт про контрольовані операції за 2014 рік.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ «ХРФФБ» (податковий номер 34017001) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами перевірки складено акт № 630/20-30-22-01/34017001 від 14.09.2015, яким зафіксовано наступні порушення:

- п.138.1. ст. 138, пп. 140.1.2 п. 140.1 ст.140 Податкового Кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 24292780 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 7069398 грн., за 2013 рік на суму 7586700 грн., за 2014 рік на суму 9636 682 грн.;

- п.3.5 глави 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320;

- пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України щодо неподання в установлений законом термін до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, звіту про контрольовані операції за 2014 рік.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем 30.09.2015 року винесено спірні податкові повідомлення-рішення: № , яким визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 30365975,0 грн. (в т.ч. основний платіж - 24292780 грн., штрафні (фінансові) санкції - 6073195,0грн.) та № , яким визначено грошове зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на загальну суму 365400,0 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з безпідставності висновку контролюючого органу, що ТОВ «КУА Траст Центр» є власником товарного знаку і, як наслідок правомірності віднесення до витрат сплачених сум роялті, а також з відсутності у позивача обов'язку подавати звіт про контрольовані операції за 2014 рік.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 30.09.2015 року № є висновок Центральної ОДПІ м. Харкова про неправомірність віднесення до складу витрат сум роялті за користування товарним знаком в загальному розмірі 127985300,0 грн., сплачених на користь ЗНВПІФ «Інвест центр 1», в особі ТОВ «КУА Траст Центр», оскільки власником цього товарного знаку є саме ТОВ «КУА Траст Центр».

Так, між позивачем (Ліцензіат) та ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючим активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1» (Ліцензіар), укладено договір № РО-1103 від 01.03.2011 року. За умовами договору Ліцензіар надає Ліцензіату на строк дії Договору на платній основі невиключну ліцензію на право користування знаком для позначення товарів та послуг, для яких знак зареєстрований.

За користування знаком для товарів і послуг Ліцензіат сплачує Ліцензіару винагороду. Розмір та строки сплати винагороди визначається Сторонами в акті встановлення розміру винагороди.

Розмір роялті згідно вказаного договору погоджений сторонами актами про встановлення розміру роялті.

В перевіреному періоді, на виконання умов договору № РО-1103 від 01.03.2011 року, позивачем, на підставі актів встановлення розміру винагороди, було перераховано на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючому активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1», роялті на загальну суму 127985300,0 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роялті - це будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об'єктів власності, визначених в абзаці першому цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або якщо умови користування такими об'єктами власності надають право користувачу продати або здійснити відчуження в інший спосіб такого об'єкта власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошення) є обов'язковим згідно із законодавством України.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті, та інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Інші витрати враховуються для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 ст. 140, статей 142 і 143 та інших статей Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України.

Між іншим, положеннями п.138.8 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) врегульовано формування витрат, які формують собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, і до них, зокрема, віднесено: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; амортизацію виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну); інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно п. 138.9 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені на конкретний об'єкт витрат, у тому числі внески на соціальні заходи, визначені ст. 143 Кодексу, плата за оренду земельних і майнових паїв.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 Кодексу).

Перелік витрат, що відносяться до інших, визначено п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони здійснені (п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати з нарахування роялті відносяться до витрат операційної діяльності, які враховуються у складі собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, або до витрат подвійного призначення, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, у складі інших витрат.

Відповідач зазначає, що ТОВ «ХРФФБ» не мав права на віднесення сплачених за договором № РО-1103 від 01.03.2011 року сум роялті до витрат, оскільки перерахування коштів відбувалось на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючому активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1», однак останній не є юридичною особою та не є власником свідоцтва на право користування.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком Центральної ОДПІ м. Харкова та зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 43 Закону України «Про інститути спільного інвестування» бухгалтерський та податковий облік операцій і результатів діяльності із спільного інвестування, які проводяться компанією з управління активами через пайовий фонд, здійснюється компанією з управління активами окремо від обліку операцій та результатів її господарської діяльності та обліку операцій і результатів діяльності інших інститутів спільного інвестування, активи яких перебувають в її управлінні.

Укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені в інтересах пайового фонду з обов'язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду.

Активи пайового фонду, у тому числі нерухоме майно, цінні папери і депозити, реєструються в установленому порядку на ім'я компанії з управління активами з обов'язковим зазначенням реквізитів такого фонду.

Згідно з п. 1 ст. 41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд - сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 64 Закону України «Про інститути спільного інвестування» визначено, що компанія з управління активами під час провадження діяльності з управління активами інституту спільного інвестування не має права: здійснювати за власні кошти операції з активами інституту спільного інвестування, якими вона управляє.

Виходячи з аналізу наведених норм законодавства, у застосуванні до спірних відносин, компанія з управління активами (ТОВ «КУА Траст Центр»), укладаючи договори в інтересах пайового фонду (ЗНВПІФ «Інвест центр 1»), фактично, виступає не як власник активів фонду, а як особа, уповноважена на здійснення операцій з такими активами.

З наявного в матеріалах справи рішення Господарського суду Харківської області від 08.09.2010 року по справі №38/210-10 вбачається, що право власності на торгівельну марку (знак для товарів і послуг), включаючи майнові та немайнові права, які випливають із Свідоцтва України №64927 від 17.07.2006 року, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами Траст Центр», що діє в інтересах та за рахунок закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Інвестиційний центр 1» (код 233212).

Враховуючи, що власником товарного знаку є ЗНВПІФ «Інвест центр 1», тому ліцензійні платежі, сплачені позивачем ЗНВПІФ «Інвест центр 1», в інтересах якого діє ТОВ «КУА Траст Центр», визнаються як ліцензійні (роялті).

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність віднесення до складу витрат сум роялті в загальному розмірі 127985300,0 грн., сплачених на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючому активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ненадання розрахунку винагороди до договору № РО-1103 від 01.03.2011 року про надання невиключної ліцензії на право використання товарного знаку свідчить про не підтвердження позивачем розміру понесених витрат та права на їх формування в податковому обліку позивача, з огляду на наступне.

За умовами п. 2.2. вищезазначеного договору розмір роялті визначається сторонами в акті встановлення розміру роялті. Вказані акти були надані позивачем до перевірки та досліджені контролюючим органом під час проведення перевірки.

Отже, виконання умов договору шляхом складання актів встановлення розміру роялті свідчить про узгодження сторонами договору розміру виплат винагороди за користування знаком для товарів і послуг.

При цьому, положеннями Податкового кодексу України передбачено включення витрат на сплату роялті при використанні певних продуктів інтелектуальної власності в господарській діяльності платника податків. Залежність включення до складу витрат платежів по нарахованому роялті від факту отримання доходів платником податків, а також методика розрахунку вартості роялті приписами даного кодексу не передбачена.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неможливості визначення зв'язку понесених витрат з господарською діяльністю позивача, оскільки з матеріалів справи встановлено, що з моменту укладення договорів на отримання права використання товарного знаку доходи ТОВ «ХРФФБ» за кожним податковим періодом збільшувались.

Колегією суддів також встановлено, що підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 30.09.2015 року № став висновок Центральної ОДПІ м. Харкова про порушення пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України в частині не подання позивачем звіту за 2014 рік про контрольовані операції здійснені ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючому активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1».

Відповідач зазначає, що TOB «КУА Траст Центр», що діє в інтересах та за рахунок ЗНВПІФ «Інвест центр 1», володіє 100% корпоративних прав TOB «ХРФФБ».

Відповідно до пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України для цілей цього Кодексу контрольованими операціями є: господарські операції з придбання (продажу) товарів (робіт, послуг), що здійснюються платниками податків з пов'язаними особами - резидентами, які: сплачують податок на прибуток підприємств та/або податок на додану вартість за іншою ставкою, ніж базова (основна), що встановлена відповідно до цього Кодексу, станом на початок податкового (звітного) року.

Підпунктом 39.2.1.4 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України визначено, що господарські операції, передбачені у підпунктах 39.2.1.1 і 39.2.1.2 цієї статті, визнаються контрольованими за умови, що загальна сума таких операцій платника податків з кожним контрагентом дорівнює або перевищує 50 мільйонів гривень (без урахування податку на додану вартість) за відповідний звітний календарний рік.

Згідно з пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) платники податків (крім Національного банку України), які протягом звітного періоду здійснювали контрольовані операції, зобов'язані подавати звіт про контрольовані операції центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до 1 травня року, наступного за звітним, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог закону щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Положеннями пп. 14.1.159 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), врегульовано поняття пов'язані особи. Так, пов'язані особи - юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють.

При визнанні осіб пов'язаними враховується вплив, який може здійснюватися через володіння однією особою корпоративними правами інших осіб відповідно до укладених між ними договорів або за наявності іншої можливості однієї особи впливати на рішення, що приймаються іншими особами. При цьому такий вплив враховується незалежно від того, чи здійснюється він особою безпосередньо і самостійно або спільно з пов'язаними особами, що визнаються такими відповідно до цього підпункту.

Пов'язаними особами для цілей трансфертного ціноутворення визнаються:

а) юридичні особи - у разі якщо одна з таких осіб безпосередньо та/або опосередковано (через пов'язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи у розмірі 20 і більше відсотків;

б) фізична та юридична особа - у разі якщо фізична особа безпосередньо та/або опосередковано (через пов'язаних осіб) володіє корпоративними правами іншої юридичної особи у розмірі 20 і більше відсотків;

в) юридичні особи - у разі якщо одна і та сама особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами таких юридичних осіб і розмір частки корпоративних прав у кожній юридичній особі становить 20 і більше відсотків;

г) юридична особа і особа, що має повноваження на призначення (обрання) одноособового виконавчого органу такої юридичної особи або на призначення (обрання) 50 і більше відсотків складу її колегіального виконавчого органу або наглядової ради;

ґ) юридичні особи, одноособові виконавчі органи яких призначені (обрані) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу);

д) юридичні особи, в яких 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу або наглядової ради призначено (обрано) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу);

е) юридичні особи, в яких 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу та/або наглядової ради становлять одні й ті самі фізичні особи;

є) юридична особа та фізична особа - у разі здійснення фізичною особою повноважень одноособового виконавчого органу такої юридичної особи;

ж) юридичні особи, в яких повноваження одноособового виконавчого органу здійснює одна й та сама особа;

з) фізичні особи: чоловік (дружина), батьки (у тому числі усиновлювачі), діти (повнолітні, малолітні/неповнолітні, у тому числі усиновлені), повнорідні та неповнорідні брати і сестри, опікун, піклувальник, дитина, над якою встановлено опіку чи піклування.

З акту перевірки вбачається, що TOB «КУА Траст Центр» не є платником податку на додану вартість, а ЗНВПІФ «Інвест центр 1» не є юридичною особою та, відповідно, платником податків.

За викладених обставин, враховуючи, що ЗНВПІФ «Інвест центр 1» не є юридичною або фізичною особою, ЗНВПІФ «Інвест центр 1» та ТОВ «ХРФФБ» не можуть бути пов'язаними особами в розумінні пп. 14.1.159 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, а тому вчинені позивачем господарські операції за правовою природою не є контрольованими.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено факт порушення TOB «ХРФФБ» вимог чинного податкового законодавства та правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень від 30.09.2015 року № та № .

Таким чином, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів підтверджує, що при її прийнятті суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст.87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Законом України "Про судовий збір", в редакції після 1 вересня 2015 року податковий орган не звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Ухвалою суду від 18.04.2016 року заявнику апеляційної скарги було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову суду у розмірі 507067,70 грн. до моменту прийняття судового рішення.

В силу положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що судове рішення прийняте не на користь особи, що подала апеляційну скаргу, суб'єкта владних повноважень, якому було відстрочено сплату судового збору у розмірі 507067,70 грн. до ухвалення судового рішення за наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність такого стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016р. по справі № 820/477/16 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (61166, м. Харків, проспект. Науки, 9, ) судовий збір у розмірі 507067 грн. 70 коп. (п'ятсот сім тисяч шістдесят сім гривень 70 копійок) до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок 1011, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст ухвали виготовлений 18.05.2016 р.