Справа № 425/1296/16-а
Суддя: Мирошникова О. Ш.
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 року Провадження №2-а/425/38/16

Справа №425/1296/16-а

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у залі судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області адміністративну справуза позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії, -

встановив:

12 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області, в якому просить суд:

- визнати рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжне Луганської області про відмову в призначенні пенсії неправомірним;

- зобовязати відповідача виконати дії по призначенню та виплати позивачу пенсії з дня надання заяви.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що він є громадянином України, проживав в ОСОБА_4 в місті Рубіжне Луганської області та у 1999 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю в місто Хайфа, де і проживає по теперішній час. З 01.09.1966 року по 15.05.1998 року позивач працював в ОСОБА_4 та отримав право на пенсію за віком, трудовий стаж позивача складає 32 роки. 02.03.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, однак 15.03.2016 року відповідач йому відмовив, мотивуючи тим, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто за місцем проживання (реєстрації), а він проживає у Ізраїлі. Таке рішення відповідача позивач вважає неправомірним, таким що не відповідає Конституції України, чинному законодавству України та Світового суспільства. Проживаючі у Ізраїлі, позивач як громадянин України має конституційні права на одержання пенсії за віком, як і інші громадяни України, обмеження права на соціальний захист за ознакою місця проживання не в ОСОБА_4 не допускається, відповідач відмовляючи в призначенні пенсії обмежує права позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримує, просить його задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні, зокрема зазначає, що позивач звернувся до управління та не надав документів про своє місце проживання в ОСОБА_4, також зазначає, що позивача відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону «Про звернення громадян» в листі було повідомлено про відсутність підстав для призначення йому пенсії, будь-яке рішення згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» про відмову в призначенні пенсії позивачу управлінням не приймалося. 25.04.2016 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення, згідно з якими позивач з 1999 року постійно проживає в Ізраїлі, міжнародного договору між ОСОБА_4 та Ізраїлем, який передбачав би умови та порядок виплати пенсії особам, які постійно проживають за кордоном немає, тому відсутні підстави для призначення пенсії позивачу. Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» набув чинності з 01.01.2004 року, тому згідно з ст. 58 Конституції України його норми не можуть розповсюджувати свою дію на правовідносини, що виникли у 1999 році, тому визнання неконституційними положень другого речення ст. 51 зазначеного закону, яка визначає порядок виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не змінює правового регулювання спірних відносин. Також, в запереченнях вказано, що позивач звернувся до Управління із заявою про призначення йому пенсії довільної форми та з додаванням копії іноземного паспорту громадянина України, який не містить його підпису та копією трудової книжки, що не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій № 22-1 від 25.11.2005 року. Копія паспорту позивача не містить відомостей про місце проживання в ОСОБА_4 позивача та його вік, оскільки цей паспорт є документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном.

Суд, розглянувши адміністративну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в адміністративній справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, що підтверджується копією його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого 26.08.1998 року, який дійсний до 26 серпня 2018 року (а.с. 5-7).

Згідно позовної заяви постійним місцем проживання позивача є місто Хайфа у Ізраїлі, до виїзду до Ізраїлю в 1999 році позивач постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, (колишня вулиця Леніна)АДРЕСА_1, що не заперечується представниками сторін у справі.

02 березня 2016 року ОСОБА_3 особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області із заявою про призначення йому пенсії за віком, що визнається представниками сторін у справі (а.с. 14).

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що пенсія за віком позивачу раніше не призначалася та позивач до 02.03.2016 року не звертався до відповідача з заявою про призначення пенсії.

Листом від 15.03.2016 року № 29/Н-14 Управління ПФУ у місті Рубіжному Луганської області згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» повідомило ОСОБА_3 про відсутність законних підстав для прийняття заяви на призначення пенсії за віком позивачу, оскільки з наданих заявником документів встановлено, що позивач постійно проживає в Ізраїлі та на території України не має реєстрації місця проживання (а.с. 15).

У статті 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 46 Конституції України зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У статті 33 Конституції України зазначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в ОСОБА_4.

У статті 25 Конституції України зазначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі території України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Відповідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в ОСОБА_4» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав та Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за кордоном, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення ОСОБА_4 з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в ОСОБА_4; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в ОСОБА_4 чи за її межами.

Відповідно ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, і якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в ОСОБА_4 з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в ОСОБА_4. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в ОСОБА_4, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 зазначеного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в ОСОБА_4, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

У статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними у в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У статті 1 Першого Протоколу передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, право громадянина України на призначення пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в ОСОБА_4 та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина ОСОБА_4 для виїзду за кордон.

З копії закордонного паспорту громадянина України позивача вбачається, що він народився 21 червня 1949 року, тобто станом на момент звернення до УПФУ досяг пенсійного віку (60 років виповнилося позивачу 21.06.2009 року).

Представник позивача в судовому засідання пояснив, що позивач по досягненню 60 років не звертався до УПФУ за призначенням пенсії, оскільки на той час ще не існувало рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що він має страховий стаж не менше 15 років, що відповідає ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п. 1.1 Порядку № 22-1).

У п. 4.3 Порядку № 22-1 зазначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

У п. 2.1 Порядку № 22-1 зазначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема:

-документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків;

-документи про стаж (трудова книжка);

-для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01.01.2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01.07.2000 року;

-документи про місце проживання (реєстрацію) особи тощо.

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Згідно п. 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Суд, встановивши, що позивач набув право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», разом з цим вважає, що позивачем не було подано всіх визначених вказаним вище Порядком № 22-1 документів.

Так, із заяви позивача про призначення пенсії від 02.03.2016 року вбачається, що він подав разом із заявою до УПФУ лише копію іноземного паспорту громадянина України та копію трудової книжки на імя ОСОБА_3.

Доказів надання позивачем оригіналу трудової книжки, довідки про заробітну плату при подані заяви про призначення пенсії за віком 02.03.2016 року до справи не надано, тому суд дійшов висновку, що позивачем було порушено порядок звернення за призначенням пенсії за віком.

Разом з цим, згідно листа від 15.03.2016 року № 29/Н-14 УПФУ відмовило в прийнятті заяви позивача на призначення пенсії в звязку з проживанням позивача в Ізраїлі та ненадання ним документів, які підтверджують його проживання (реєстрації) в ОСОБА_4, при цьому в порушення ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та п. 4.3 Порядку № 22-1 Управлінням не було прийнято відповідного рішення.

В своїх заперечення представник відповідача посилається на те, що позивачем було подано заяву довільної форми та з додаванням копії іноземного паспорту громадянина України, який не засвідчує місце проживання позивача в ОСОБА_4 та його вік.

Однак, як вже зазначалося судом вище у цій постанові, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в ОСОБА_4 та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Також, суд відхиляє заявлені в запереченнях доводи відповідача, зазначені вище.

Так, у Порядку № 22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно предявляти заявнику коли він звертається з заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було предявлено позивачем зазначено дату його народження 21.06.1949 року, також в паспорті міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в місті Хайфа в Ізраїлі, що на думку суду повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання.

Отже, документ про вік та місце проживання позивача був наданий ним до Управління, в звязку з чим зазначені заперечення відповідача відхиляються судом.

Крім того, у Порядку № 22-1 не передбачено обовязкової певної форми заяви про призначення пенсії, тому подання заяви про призначення пенсії в довільній формі не є підставою для її неприйняття Управлінням.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії УПФУ щодо відмови у прийнятті заяви позивача про призначення йому пенсії за віком з підстав його проживання в Ізраїлі та відсутності на території України реєстрації місця проживання є неправомірними.

В своїй позовній заяві позивач просить зобовязати УПФУ виконати дії по призначенню йому пенсії та виплатити йому пенсію з моменту надання заяви.

Відповідно ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, для звернення до суду необхідна наявність порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи на час звернення до суду, іншими словами судовому захисту підлягає вже порушене на момент звернення до суду право особи, а не те, що можливо може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо чи буде воно порушено чи ні.

При розгляді цієї справи судом встановлено, що відповідне рішення Управлінням ПФУ у місті Рубіжному Луганської області згідно із ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» про відмову в призначенні пенсії чи її призначенні не прийняте, зазначене було підтверджене представником відповідача в судовому засіданні.

Таким чином, в звязку з тим, що УПФУ не було прийнято жодного рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, на час звернення позивача до суду його право на призначення пенсії відповідачем порушено не було.

При цьому, відповідачем було відмовлено позивачу не в призначенні пенсії, а в прийнятті його заяви про призначення пенсії з причини відсутності документів про місце проживання позивача на території України, про що й зазначено в листі УПФУ від 15.03.2016 року № 29/Н-14.

Судом встановлено, що заява позивача від 02.03.2016 року та додані до неї копії трудової книжки та закордонного паспорту громадянина України наявні в Управлінні ПФУ, про що в судовому засіданні повідомила представник відповідача.

З огляду на встановлені вище обставини, з метою повного захисту прав та законних інтересів позивача, суд вважає за необхідне згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України вийти за межі позовних вимог та зобовязати відповідача розглянути заяву ОСОБА_3 від 02.03.2016 року про призначення пенсії за віком та прийняти за результатами розгляду цієї заяви відповідне рішення згідно частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

В частині позовних вимог про зобовязання відповідача призначити та виплатити з дня надання заяви від 02.03.2016 року пенсію позивачу, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні за передчасністю, в звязку з тим, що призначення та виплата пенсії здійснюється на підставі рішення Управління ПФУ, прийнятого за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії, чого в цьому випадку відповідачем вчинено не було.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В звязку з частковим задоволенням позову, згідно ст. 94 КАС України суд присуджує здійснені позивачем судові витрати відповідно до частини задоволених вимог у вигляді судового збору у сумі 275,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, тобто 50% судового збору присуджується позивачеві за рахунок відповідача, 50% судового збору залишається за позивачем відповідно до вимог в яких відмовлено.

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступне.

Розпорядженням Вищого адміністративного суду України від 01.12.2014 року «Про внесення змін до розпорядження Вищого адміністративного суду України від 02.09.2014 року № 193 «Про забезпечення розгляду адміністративних справ, підсудних адміністративним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції», абзац четвертий пункту 1 розпорядження Вищого адміністративного суду України від 02.09.2014 року № 193 визнано таким, що втратив чинність. Роботу Донецького апеляційного адміністративного суду відновлено у місті Краматорську Донецької області (місцезнаходження суду: 84301, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Марата, 15, будівля Художньої школи).

Керуючись ст.ст. 9, 10, 11, 71, 86, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області з приводу відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_3.

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області розглянути заяву ОСОБА_3 від 02.03.2016 року про призначення пенсії за віком та прийняти за результатами розгляду цієї заяви відповідне рішення згідно частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.

В задоволенні решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3, іпн НОМЕР_1, судовий збір у сумі 275,60 гривень (Двісті сімдесят пять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Ш. Мирошникова