Справа № 813/6352/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року № 813/6352/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Петрика Р.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2, згідно угоди,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області, відповідач) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що його звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, оскільки, на його думку, не було дотримано процедури звільнення, не було з'ясовано можливості його подальшого використання на службі та не запропоновано жодної іншої посади. Враховуючи вказані порушення, позивач вважає наказ № 848 о/с від 06.11.2015 року таким, що прийнятий без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та з порушенням вимог трудового законодавства. Відтак, такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на попередньо займаній посаді.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позовній заяві та наданих суду додаткових поясненнях, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив. Належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення судових повісток. В попередніх судових засіданнях позов заперечив з підстав, наведених у письмові запереченнях на адміністративний позов за вх. № 646917.03.2016 року, суть яких зводиться до наступного. Позивач приймався на службу та проходив її на підставі Закону України "Про міліцію", Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а також відомчих наказів. Однак, 06.11.2015 року припинив свою дію Закон України "Про міліцію" та 07.11.2015 року набув чинності Закон України "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Передумовою та однією із законних підстав для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, в контексті реформування правоохоронних органів, став наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1388 від 06.11.2015 року "Про організаційно-штатні питання". Даним наказом було скорочено всі штатні посади ГУ МВС України (в тому числі посаду позивача - ОСОБА_1.). Враховуючи скорочення всіх посад МВС України, 100 % особового складу відповідача 06.11.2015 року було звільнено зі служби. При звільненні було враховано відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року. Повна ліквідація територіальних органів внутрішніх справ відбулась без правонаступництва та повне скорочення штатних посад виключало будь - яку можливість подальшого використання на службі в міліції позивача та решту особового складу ГУ МВС України. Тому, відповідач не вправі був та не зобов'язаний був пропонувати позивачу посади, що знаходяться в штаті іншої самостійної юридичної особи. Крім того, відповідно до п. 8 Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, та його представника, представника відповідача, свідків, з'ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 05.08.1999 року по 06.11.2015 року.

З 04.08.2014 року працював на посаді дільничного інспектора міліції Сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.2015 року відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 "г" через скорочення штатів.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 16 років 03 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні 20 років 03 місяці 02 дні.

Не погоджуючись із звільненням з органів внутрішніх справ та вважаючи його протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні даної адміністративної справи, суд керувався наступним.

Спірні правовідносини у даній адміністративній справі врегульовані Законом України "Про Національну поліцію" № 508-VIII від 02.07.2015 року, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 року №114, з наступними змінами та доповненнями.

Так, у відповідності до ст. 1 цього Закону України "Про Національну поліцію", Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства; внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" 06.08.2015 року № 141-142 та в газеті "Урядовий кур'єр"12.08.2015 № 146, отже з цього дня всі працівники органів внутрішніх справ України вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Звідси, безпідставними є твердження позивача про те, що його було повідомлено про можливе майбутнє звільнення в строк, менший за 2 місяці.

Пунктом 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь - якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, даною нормою передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими у будь - якому органі (закладі, установі) поліції.

Таким чином, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції лише за умови виявлення ними відповідного бажання та у спосіб, визначений п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".

Виходячи з приписів п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", позивач у разі наявності бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування даного Закону мав можливість бути прийнятим на службу до поліції шляхом виявлення такої згоди.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що мав бажання продовжити службу в поліції. Однак, жодних письмових заяв (рапортів) про таке бажання працювати в поліції він не писав, що підтвердив в судовому засіданні, надавши відповідні пояснення, в тому числі і як свідок.

Вказане підтверджується також поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також наявною в матеріалах справи довідкою управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області № 18/2114 від 23.12.2015 року, згідно якої за результатами перевірки журналів вхідної кореспонденції ГУ МВС України у Львівській області, а також матеріалів архівної особової справи ОСОБА_1 встановлено, що майор міліції ОСОБА_1, дільничний інспектор міліції СДІМ Миколаївського РВ, не звертався до ГУ МВС України у Львівській області з рапортом про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом Національної поліції України.

В судовому засіданні позивач наголошував, що при висловленні його бажання про продовження служби у Національній поліції, в відділі кадрового забезпечення як ГУ МВС України у Львівській області, так і Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області, йому повідомили про наявність списків внутрішньої безпеки ГУ МВС України у Львівській області, в яких ОСОБА_1 фігурував як працівник, який не допускався до переведення до Національної поліції України.

Допитаний як свідок старший інспектор управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області Терновський Володимир Богданович зазначив, що наявність жодних списків внутрішньої безпеки ГУ МВС України у Львівській області не перешкоджали позивачу написати рапорт чи заяву про його бажання працювати у Національній поліції України та подати їх особисто чи скерувати поштою. Крм того, свідок зазначив, що проект наказу про призначення працівників Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівські області до національної поліції України готувався в Миколаївському РВ ГУ МВС України у Львівські області, а в ГУ МВС України у Львівські області лише звіряли перелік осіб, вказаних в такому проекті наказу з наявністю заяв (рапортів) на переведення.

Допитаний як свідок ОСОБА_5, який до 03.11.2015 року працював помічником начальника відділу з кадрового забезпечення Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівські області зазначив, що 07.11.2015 року в актовому залі Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області відбувалися збори особового складу, де всі бажаючі мали нагоду написати рапорти про звільнення з ОВС в зв'язку з переходом до Національної поліції України та заяви на конкретну посаду в поліцію. Крім того, зазначив, що в особового складу Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівські області були взірці відповідних рапортів та заяв.

Свідок ОСОБА_6, до 06.11.2015 року - помічник начальника Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівські області - оперативний черговий - не підтвердив присутність позивача на зборах особового складу 07.11.2015 року. Факт, чи писав ОСОБА_1 рапорт або заяву про переведення до Національної поліції України, свідку не відомий.

Судом при розгляді справи враховано той факт, що позивач, незалежно від будь-якої наявної в ГУ МВС України у Львівській області інформації щодо його подальшого проходження служби в органах Національної поліції, мав можливість скерувати свою заяву (рапорт) про бажання перейти на службу до Національної поліції України засобами поштового зв'язку, нарочно до канцелярій ГУ МВС України у Львівській області тощо.

Чого, однак, не зробив у відповідний період (з 06.08.2015 року по 06.11.2015 року).

Виходячи з вказаного, суд вважає, що позивач не скористався наданим йому Законом України "Про національну поліцію" правом на подання заяви про прийняття на службу до поліції у 3-х місячний термін, строк якого сплив 06.11.2015 року, тобто не висловив свого бажання проходити службу в поліції.

Згідно з п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Також, при обґрунтуванні позовних вимог, позивач покликався на те, що відповідачем в порушення п.п. "г" п. 6 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не встановлено наявності чи відсутності можливості подальшого його використання в службі.

Так, відповідно до п.п. "г" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, суд вважає за потрібне наголосити, що постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" №730 від 16.09.2015 року ліквідовано як юридичні особи всі територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. На даний час, ГУ МВС України у Львівській області перебуває в стані припинення.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1388 від 06.11.2015 року "Про організаційно - штатні питання" скорочено всі штатні посади, в том числі і в ГУ МВС України у Львівській області, у кількості 7521 одиниця.

Суд вказує, що одним з видів змін в організації виробництва та праці є ліквідація підприємства, установи чи організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація є формою припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, у випадку повної ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, обумовлена в Законі.

Як уже зазначалося, звільнення позивача відбулося у зв'язку з повною ліквідацією територіальних органів МВС України, скороченням усіх штатних посад ГУ МВС України у Львівській області.

Тому, враховуючи відсутність письмового рапорту (заяви) позивача з бажанням проходити службу в Національній поліції та про його звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом Національної поліції України (за п.п. "з" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ), у відповідача залишився один законний варіант, який і був реалізований -звільнення позивача у зв'язку із скорочення штатів.

Враховуючи все вищенаведене, при неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах міліції, судом не беруться до уваги такі обґрунтування позову.

Щодо покликання позивача на порушення відповідачем норм Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Суд погоджується, що сфера трудових відносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), однак зазначає, що за загальним правилом при наявності спеціального законодавства, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України №753/11/13-10 від 26.05.2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

За таких обставин, враховуючи процес повної ліквідації органів міліції, відсутність доказів волевиявлення позивача з приводу проходження ним служби в поліції, відсутність прямо передбачених обмежень щодо звільнення позивача через скорочення штатів, ГУ МВС України у Львівській області не мало можливості подальшого використання позивача на службі та можливості запропонувати посаду в органах Національної поліції.

З цих же підстав суд не бере до уваги покликання позивача про відповідність його вимогам до поліцейського, передбаченим ст. 49 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно п. 11 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 КАС України, передбачено, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що жодних порушень при винесенні оскаржуваного наказу № 848 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ не було. Позивач був повідомлений про його майбутнє звільнення з органів внутрішніх справ з моменту опублікування Закону України "Про Національну поліцію" в газеті "Голос України", а саме 06.08.2015 року. Жодних заяв (рапортів) з висловленням бажання про переведення його до Національної поліції України від позивача у встановлений даним Законом строк не надходило. Крім того, оскаржуваний наказ винесений у зв'язку з ліквідацією територіальних органів МВС України, скороченням всіх штатних посад ГУ МВС України у Львівській області, за відсутності можливості подальшого проходження позивачем служби в міліції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ, у зв'язку з чим слід відмовити у задоволенні даної вимоги.

Відмова ж у задоволенні вищевказаної позовної вимоги закономірно тягне за собою відмову у задоволенні даного позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 33-35, 69-71, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст виготовлено та підписано 26.04.2016 року

Суддя Потабенко В.А.