Справа № 819/2952/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ К/800/28450/15

К/800/27792/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційні скарги Приватного підприємства "Консул-Р" та Бучацької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року

у справі № 819/2952/13

за позовом Приватного підприємства "Консул-Р"

до Бучацької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "Консул-Р" (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Бучацької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області (надалі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 03 вересня 2013 року № , № .

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 03 вересня 2013 року: № в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1707430,20 грн., в тому числі 1138286,84 грн. - основний платіж, 569143,36 грн. - штрафна санкція; № - в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 1438236,20 грн., в тому числі: 1150589,01 грн. - основний платіж, 287647,19 грн. - штрафні санкції. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач та відповідач звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційними скаргами. Позивач просить змінити постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог задовольнивши їх повністю. Відповідач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року та залишити в силі постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 січня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року. За результатами перевірки складено акт № 38/22/23801091 від 07 серпня 2013 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на 1721042,00 грн.; п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість на 1462674,00 грн.

Підставою для вказаних висновків відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, стала відсутність реального виконання господарських операцій позивача з його контрагентами.

Із такими висновками частково не погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши, що господарські взаємовідносини позивача з ТОВ «ВестТрансОйл», ВАТ «Закарпатнафтопродукт-Мукачево», ТОВ «БК «Шатл» та ПП «Дніпрокомплект» мали реальний характер, що повністю підтверджується наявними матеріалами справи.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 03 вересня 2013 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 2194011,00 грн., у тому числі 1462674,00 грн. - основний платіж, 731337,00 грн. - штрафні санкції; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на 2151302,50 грн., у тому числі 1721042,00 грн. - основний платіж, 430260,50 грн. - штрафні санкції.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, з огляду на наступне.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 статті 138, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем укладено договори поставки нафтопродуктів з: ТОВ «ВестТрансОйл», ВАТ «Закарпатнафтопродукт-Мукачево», ТОВ «БК «Шатл» та ПП «Дніпрокомплект». На підтвердження реальності здійснених господарських операцій позивачем надано: податкові накладні, заявки, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, сертифікати, банківські виписки.

В бухгалтерському обліку вказані господарські операції відображені по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», що підтверджується відомістю по вказаному рахунку.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача не неточності в окремих товарно-транспортних накладних, оскільки формальні помилки та неточності в окремих первинних документах не можуть свідчити про безтоварність укладених правочинів. Натомість оцінка здійсненим господарським операціям повинна даватись на підставі комплексного всебічного аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судом апеляційної інстанції.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем укладено договори поставки нафтопродуктів з ТОВ «Європейська Інвестиційна Фінансова Група» та ТОВ «Самара-Ойл», а також договори про надання юридичних послуг з ФОП ОСОБА_5 На підтвердження виконання умов вказаних правочинів позивачем надано: податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття робіт, товарно-транспортні накладні, докази оплати.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на те, що наданими первинними документами повністю підтверджується реальність здійснених господарських операцій, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, документи щодо використання отриманих благ у власній господарській діяльності позивачем не надано, як і не доведено економічну доцільність та господарську мету укладення відповідних правочинів.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційні скарги Приватного підприємства "Консул-Р" та Бучацької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року у справі № 819/2952/13 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна