Справа № 335/8282/15-а(2-а/335/53/2016)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 березня 2016 рокусправа № 335/8282/15-а(2-а/335/53/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.
суддів: Чепурнова Д.В. Поплавського В.Ю.
за участю секретаря судового засідання: Трахт К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 січня 2016 року

у адміністративній справі № 335/8282/15-а(2-а/335/53/2016) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії, -

в с т а н о в и л а :
Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 січня 2016 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 щодо: визнання неправомірною бездіяльності посадових осіб Запорізького ОВК в частині не нарахування йому пенсії у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року; та про зобов`язання Запорізького ОВК надати ГУ ПФУ в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення йому пенсії; і зобов`язання ГУПФУ в Запорізькій області призначити та нарахувати пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, а також зробити перерахунок та виплату заборгованості по не отриманій пенсії з 20 лютого 2015 року.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачем по справі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, а також не врахування фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі. Зокрема того, що право на отримання пенсії відповідно пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, він набув починаючи з 2006 року, оскільки на час звільнення зі служби вислуга склала більше 12 років і 6 місяців, загальний трудовий стаж склав більше 25 років, а на день чинності вказаної норми Закону йому виповнилось 45 років. За вказаних обставин позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів заслухавши представника позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2015 року позивач звернувся до ГУПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії на підставі п.«б» ст.12 Закону України «ІІро пенсій забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року, в якій повідомив, що має більш ніж 23 років військової служби та загальний трудовий стаж більше 25 року, а у 2003 році йому виповнилося 45 року, у зв`язку з чим просив призначити йому пенсію відповідно до п.«б» ст.12 Закону України «ІІро пенсій забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року, а відповідь на його звернення направити на адресу його проживання (а.с.19).

На зазначене в попередньому абзаці звернення позивача, ГУПФУ в Запорізькій області у відповідь листом за №536/11-9 від 14.07.2015 року повідомило ОСОБА_1 про набуття чинності з 29.04.2006 року Закону України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких Законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» з урахування якого умовою застосування п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсій забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» є досягнення на день звільнення 45-річного віку, і вказану обов`язкову умову пенсійний орган вважає позивачем не виконаною, оскільки на день звільнення зі служби він не досяг 45-річного віку, і відповідно не має права на пенсію по лінії Міністерства оборони (а.с.20)

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що п. б» ст.12 Закону Україні «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на час звільнення позивача зі служби та на теперішній час передбачено обов`язкову умову призначення пенсії наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з як не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, а позивач відповідно до записів трудової книжки на час звільнений та на теперішній позивач мас менше 20-ти років загального трудового стажу.

За вказаних обставин та з урахуванням наданих до позову документів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, і відповідно відсутності підстав для зобов`язання Запорізький обласний військовий комісаріат вчинити певні дії, та зобов`язання ГУ ПФУ Запорізькій області зробити перерахунок та виплату заборгованості по недотриманій пенсії з лютого 2015 року підставі п. «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року.

Судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині того, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років на час його звернення 15.06.2015 року до пенсійного органу

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України військовослужбовців Збройних Сил України, Прикордонних військ України, Національної гвардії України, Управління державної охорони, інших військових формувань, що створюються Верховною Радою України, Служби безпеки України, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, осіб начальницького складу податкової міліції, осіб начальницького і рядового складу кримінально-виконавчої системи та членів їх сімей, а також військовослужбовців колишніх Збройних Сил СРСР, органів державної безпеки і внутрішніх справ СРСР, військовослужбовців, які в період Великої Вітчизняної війни проходили службу у складі 1-го Чехословацького армійського корпусу під командуванням Л.Свободи та членів їх сімей визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» 9 квітня 1992 року N 2262-XII (з подальшими змінами та доповненнями. В редакції Закону N 3591-IV (3591-15) від 04.04.2006 р. ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і відповідно 45 років йому виповнилося 28.03.2003 року, а військову службу у лавах збройних сил він проходив з 09.11.1976 року по 09.11.1978 року, з 09.12.1985 року по 26.11.1986 року та з 25.05.1987 року по 22.01.1999 року, тобто на час звільнення позивача зі служби його вислуга складала більше ніж 12 років та 6 місяців, що відповідачами по справі не заперечується.

Судова колегія також бере до уваги, що загальний трудовий стаж позивача на час його звернення до пенсійного органу з вимогою про призначення пенсії складав більш ніж 25 календарних років, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 26.06.2000 року серії НОМЕР_2 .

На момент звільнення позивача зі служби, а саме станом на 22.01.1999 року, п. «б» ст. 12 Закону України (в редакції Закону від 19.10.99 року) «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» не передбачав його права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки на день звільнення він не досяг 45-річного віку, як необхідної умови для призначення такого виду пенсії.

Разом з тим, 45 років позивачу виповнилося 28 березня 203 року, тобто період дії Закону України N 51-IV від 04.07.2002 року «Про внесення змін і доповнень до Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» яким пункт б статті 12 був змінений та викладений в наступній редакції: особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Отже, починаючи з 6 серпня 2002 року, тобто з моменту набуття чинності змін до Закону N 2262-XII, внесених Законом N 51-IV (51-15), незалежно від підстав та часу звільнення офіцерам могла бути призначена пенсія за умови, що цим особам виповнилося 45 років і що вони мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Пункт «б» ст.12 Закону N 2262-XII( в редакції Закону від 4 липня 2002 року N 51-IV (51-15) втратив чинність з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» N 3591-IV (3591-15) від 04.04.2006 року, яким було змінено назву Закону та викладено в редакції «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесені зміни у пункт «б» ст. 12 Закону відповідно до якого право на пенсію за вислугу років набувають тільки особи, визначені в цієї статті Закону, які на день звільнення зі служби досягли 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, судова колегія виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправної відмови Запорізького обласного військового комісаріату в підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всіх необхідних документів для призначення пенсії у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року, а також в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та нарахувати пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 02 червня 2015 року, із здійсненням відповідних виплат пенсії підлягають задоволенню, оскільки згідно діючого на той час Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" пенсія за вислугу років призначалася при наявності зазначених вище умов незалежно від часу звернення за пенсією та звільнення зі служби.

Зміни до пункту "б" статті 12 Закону N 2262-XII були внесені 04 квітня 2006 року і ці зміни встановлюють, що відповідний стаж, вік та вислуга років повинна мати місце на час звільнення зі служби. Раніше діючий закон такого обмеження не передбачав.

Отже, оскільки відповідно до пенсійного законодавства України пенсія призначається з моменту звернення особи за її призначенням, то позивач має право на призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року N 2262-XII з 02 червня 2015 року.

Враховуючи, що суд першої інстанцій неправильно визначив час виникнення спірних правовідносин у зв`язку з чим помилився у застосуванні норм матеріального права, які їх регулюють, ухвалене у цій справі рішення підлягає скасуванню, з прийняттям у цій справі нової постанови про часткове задоволення вимог позивача

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України, колегія суддів

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 січня 2016 року скасувати, та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 в підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всіх необхідних документів для призначення пенсії ОСОБА_1 у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 02 червня 2015 року, та здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії з 02 червня 2015 року.

Врешті позову відмовити відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський