Справа № 454/1995/14-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 р. Справа № 876/10151/14

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі на постанову Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА :

ВалькоГ.В.14.07.2014рокузвернулась із позовною заявою У Сокальський районний суд Львівської області до - УПФУ в Сокальському районі Львівської області про визнання протиправними дії щодо невиплати підвищення пенсії.

В позовній заяві вказала, що згідно до ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», вона має статус дитини війни. Відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з січня 2006р. позивачці має виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. Однак вказана допомога виплачується не в повному розмірі. Просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду у Сокальському районі Львівської області щодо невиплати до пенсії підвищення «дитина війни», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також зобов'язати УПФУ в Сокальському районі виплачувати підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Оскаржуваною постановою Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2014 року позовну заяву - задоволено частково.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, що дітям війни , згідно із ст. 6 Закону дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Проте законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком» як розрахункової величини для підвищення пенсії згідно із ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» оскільки ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності достатнього страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Згідно п.4 постанови КМ України №1381 від 28.12.2011 р., з 01.01.2012 дітям війни до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги провадиться у розмірі 7%, з прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність ( з 01.01.2012р. - 57,54грн (822,00грн *7%); з 01.04.2012р. - 58,66 (838,00грн *7%); з 01.07.2012р. - 59,08грн (844,00 грн. *7%); з 01.10.2012р. - 59,92 (856,00 грн. *7%); з 01.12.2012р. - 61,88 (884,00грн *7%); з 01.01.2013р. - 62,58 грн. (894,00 грн. *7%); з 01.12.2013р. - 66,43 (949,00 грн. *7%). Постановою КМ України №101 від 11.02.2013р. «Про бюджет Пенсійного фонду України на 2013р.» не передбачено видатків на виплату щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни за рішенням суду у розмірі, визначеному ст.6 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». У задоволенні позову просить відмовити.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у Законі України від 16 січня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності з 1 січня 2014 року, не містилося такого положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що позивач є дитиною війни у розумінні ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Згідно ст. 6 вказаного Закону дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Зазначена редакція ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» чинна після визнання Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 неконституційними змін, внесених підпунктом 1 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 р. N 107-VI.

За період з 19 червня 2011 року до 31 грудня 2013 року у чинному законодавстві існувало положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України.

Зокрема, згідно із Законом України від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який набрав чинності з 19 червня 2011 року, Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» були доповнені пунктом 4 такого змісту: «норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік».

Подібне положення містилося і в п. З Прикінцевих положень Закону України від 22 грудня 2011 року «Про Державний бюджет України на 2012 рік» і в п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 6 грудня 2012 року «Про Державний бюджет України на 2013 рік».

Зокрема, в п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 6 грудня 2012 року «Про Державний бюджет України на 2013 рік», який був чинним з 1 січня 2013 року до 31 грудня 2013 року, зазначено таке:

«Установити, що у 2013 році норми і положення статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік».

У Законі України від 16 січня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності з 1 січня 2014 року, не містилося такого положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України.

Лише з 3 серпня 2014 року - дня набрання чинності Закону України від 31 липня 2014 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» були доповнені пунктом 6.7 такого змісту:

«Установити, що норми і положення статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік».

Отже, за період з 1 січня 2014 року до 2 серпня 2014 року у чинному законодавстві не існувало такого положення, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, і ця обставина є підставою для часткового задоволення позову.

Суд вважає, що за період з 1 січня 2014 року до 2 серпня 2014 року при обчисленні позивачу підвищення як дитині війни відповідач повинен був застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, визначений частиною першою ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Проте, відповідач всупереч ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачував позивачу щомісячне підвищення до пенсії у меншому розмірі, який встановлений постановою КМ України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» № 1381 від 28 грудня 2011 року.

Суд вважає протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни, у розмірі, меншому ніж той, що встановлений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд зазначає, що Закон України «Про соціальний захист дітей війни» має вищу юридичну силу в порівнянні з постановою КМ України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» № 1381 від 28 грудня 2011 року, та є пріоритетним у застосуванні.

Крім того, будь-яким іншим законом, крім Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії не встановлений, у зв'язку з чим відсутні підстави не застосовувати для розрахунку підвищення пенсії, як дитині війни, розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений частиною першою ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою відмови в задоволенні апеляційної скарги та залишення без змін постанови суду першої.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі - залишити без задоволення.

Постанову Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2014 року у справі № 454/1995/14-а - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар