Справа № 815/1193/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1193/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення від 24.02.2015 р. № 37 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти відносно позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на сьогоднішній день він побоюється повертатися на батьківщину (Афганістан), оскільки там його життю та свободі загрожує небезпека через ситуацію в країні. Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, стосуються справи позивача і дають підстави для отримання захисту в Україні, у зв'язку із чим він звернувся за судовим захистом.

11 травня 2016 р. від представників позивача та відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим відповідно до ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Від відповідача до суду також надійшли письмові заперечення, згідно яких позовні вимоги відповідачем не визнаються у повному обсязі, у зв'язку із чим останній просить відмовити у задоволенні позову, зважаючи на те, що вказана позивачем інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків, що виключає прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, уродженець м. Кабул, сповідує іслам (мусульманин-суніт), має неповну середню освіту (9 класів).

З Афганістану позивач виїхав неповнолітньою дитиною у складі родини (батько, дружина батька та двоє братів) в 2013 році. Точної дати виїзду та маршрут прямування до України позивач назвати не може, посилаючись на те, що не пам'ятає. Виїзд з Афганістану був здійснений авіарейсом Кабул - Москва, де позивач перебував 7-8 днів, після чого родина вирушила до України. Дати та місця перетину державного кордону України позивач назвати не може, стверджуючи, що перетин відбувся нелегально.

Звернення батьків позивача за захистом в Україні відбулося зі зволіканням - 16.05.2014 р. і позивача було вписано як неповнолітню дитину до довідки про звернення за захистом в Україні батька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1).

По досягненню повноліття (ІНФОРМАЦІЯ_4 р.) позивач також зі зволіканням 24.02.2016 р. особисто звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості причин звернення за захистом позивач вказав проблеми, які виникли у його батька з людиною на ім'я Озам через продаж земельної ділянки. Прояв цих проблем був у вигляді голосних розмов батька та зазначеною особою. Більш детальної інформації (коли саме почалися проблеми, їх тривалість, прояви тощо) позивач назвати не зміг. При цьому свідком сварок особисто позивач також не був та жодних незнайомців вдома не бачив. З пояснень позивача він не ознайомлений з обставинами, які спонукали родину до виїзду з Афганістану.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 24.02.2016 р. № 37 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 24.02.2016 р. № 72/1.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особової справи № НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається, що позивач не знає причин виїзду з країни постійного проживання, оскільки нічого не пам'ятає. Сам факт звернення пояснив тим, що так наказав йому зробити батько.

Позивач не приховує того факту, що звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було обумовлено бажанням отримати довідку про звернення за захистом та в такий спосіб легалізувати перебування в Україні. Обставини, які спонукали родину позивача до виїзду з Афганістану позивача взагалі не цікавлять.

Згідно матеріалів особової справи батька позивача ОСОБА_4 (ОС № НОМЕР_1) виїзд з Афганістану відбувся через сімейно-побутові проблеми, які не відповідають умовам, передбаченим п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів особової справи позивача та адміністративного позову неможливо встановити причину його виїзду з Афганістану. При цьому в країні громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема у позивача відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань..

Оцінюючи доводи позивач, суд враховує, що з Афганістану позивач разом із родиною виїхав у 2013 р. до Російської Федерації (м. Москва), де вони знаходилися на протязі 7-8 днів та не звернулися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. При цьому жодних проблем при виїзді із Афганістану в аеропорті у родини позивача не було.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в жодній формі ніколи не погрожували. Також суд враховує, що тітка позивача, з якою зі слів позивача він підтримує зв'язок продовжує проживати в м. Кабул, Афганістан.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

В той же час, сучасна ситуація у м. Кабул є стабільною та безпека підтримується регулярними операціями управління національної безпеки.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести (і не намагався) існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 24.02.2015 р. № 37, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк