Справа № 814/3974/15
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/3974/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Желєзний І. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю ТД «МОРЕПРОДУКТ» до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю ТД «МОРЕПРОДУКТ» (далі ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області) про скасування податкових повідомлень-рішень від 8 липня 2015 року № та від 21 вересня 2015 року № .

В обґрунтування позову зазначалось, що з 12 травня по 2 червня 2015 року посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 квітня 2012 року по 31 грудня 2014 року. За результатами перевірки складено акт від 9 червня 2015 року за № 164/14-03-22-02/32884499, в якому зазначено про порушення позивачем п. 134.4 ст. 134, пунктів 138.1 та 138.2, пп. 138.10.4 «а» та пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України, внаслідок чого позивачем занижено податок на прибуток на 226410 грн., а також пунктів 198.3 та 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість на 10847 грн.. На підставі акта перевірки, з урахуванням результатів адміністративного оскарження, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 8 липня 2015 року № , яким ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем 9823 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2456 грн., а також від 21 вересня 2015 року № , яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 10847 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2712 грн.. На думку позивача, висновки акта перевірки не відповідають вимогам Податкового кодексу України, а тому прийняті відповідачем на його підставі податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року позовні вимоги ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача від 8 липня 2015 року № та від 21 вересня 2015 року № .

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, судом не прийнято до уваги вимоги Податкового кодексу України, ст. 16 Закону України «Про інформацію», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 3 Господарського кодексу України та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, щодо необхідності належного підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з контрагентами під час визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту. Апелянт також зазначає, що судом не прийнято до уваги акти перевірок контрагентів позивача та інформацію, використану з автоматизованих інформаційних баз відповідача. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що з 12 травня по 2 червня 2015 року посадовими особами ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 квітня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 9 червня 2015 року за № 164/14-03-22-02/32884499, в якому зазначено про порушення позивачем п. 134.4 ст. 134, пунктів 138.1 та 138.2, пп. 138.10.4 «а» та пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153 ПК України, внаслідок чого позивачем занижено податок на прибуток на 226410 грн., а також пунктів 198.3 та 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на 10847 грн..

На підставі акта перевірки, з урахуванням результатів адміністративного оскарження, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 8 липня 2015 року № , яким ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем 9823 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2456 грн., а також від 21 вересня 2015 року № , яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 10847 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2712 грн..

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем не доведено фактів порушення ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» норм Податкового кодексу України при формуванні витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, та податкового кредиту протягом перевіреного періоду за господарськими операціями з підприємствами - контрагентами.

Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Згідно пунктам 138.2, 138.4, 138.6 ст. 138 названого Кодексу (у вказаній вище редакції) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

На підставі п. 138.8 названої статті Кодексу собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 ПК України).

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як встановлено матеріалами справи, видами діяльності ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» є діяльність у сфері складського господарства та надання в оренду й експлуатацію власного і орендованого нерухомого майна.

На підставі свідоцтва про право власності позивачу належить нежитловий об'єкт спеціалізованого розподільчого холодильника рибопродуктів, на території якого знаходиться митний склад.

Відповідно до п. 2.2 Порядку надання складським об'єктам статусу «митний склад» та позбавлення такого статусу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16 липня 2012 року № 835 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 серпня 2012 року за № 1324/21636), утримувач митного складу забезпечує наявність і функціонування на в'їзді прилеглої до митного складу території контрольно-пропускної системи, що забезпечує реєстрацію та облік транспортних засобів, які доставляють товари на склад, та цілодобову охорону та/або функціонування охоронної та протипожежної сигналізації.

Позивачем (Замовник) було укладено з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс» (Виконавець) договір про надання послуг з охорони від 1 жовтня 2010 року, відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується забезпечити охорону на об'єкті Замовника, який знаходиться на території Миколаївського морського торговельного порту за адресою: м. Миколаїв, вул. Портова, 4 (холодильний термінал). Умовами договору передбачено механізм розрахунку кількості відпрацьованих охоронцями годин та вартість послуг охорони (а. с. 67-69).

Згідно Додаткової угоди № 2 до цього договору від 22 квітня 2011 року визначено погодинний графік роботи охоронців та їх кількість (а. с. 70).

Крім того, позивачем (Покупець) було укладено з ТОВ «Греймаркет» (Продавець) договір від 4 грудня 2013 року б/н, відповідно до якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця Товар (спецодяг для співробітників складу), а останній - прийняти та оплатити товар. Асортимент та ціна на товар визначаються згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (а. с. 93-94).

На виконанням умов цього договору, позивачу поставлено загалом 16 жіночих та чоловічих зимових робочих костюмів загальною вартістю 7880 грн.. При цьому доставка спецодягу здійснювалась на орендованому ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» легковому автомобілі SKODA OCTAVIA реєстр. № ВЕ 3319 ВА. Отриманий від ТОВ «Греймаркет» спецодяг видано шістнадцятьом співробітникам складу замість списаного спецодягу, виходячи з норм видачі спецодягу працівникам ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» (а. с. 98-102).

З метою забезпечення власної господарської діяльності, ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» придбало у ТОВ «Техно-Торг» оргтехніку (Сканер HP Scan Jet G 2710 photo (1 одиниця)), а також з метою проведення робіт по відновленню працездатності мобільного компресора та проведення поточного обслуговування вантажної техніки, позивачем придбано у ТОВ «Профінструмент-Україна» наступні комплектуючі: регулятор тиску без манометра - 1 одиниця та перехідник зовнішній - 2 одиниці. Доставка оргтехніки та зазначених комплектуючих здійснено на орендованому ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» легковому автомобілі марки «KIA» реєстр. № ВЕ 2348ВЕ.

Актами від 30 вересня 2012 року № 37 та від 30 листопада 2012 року № 49 підтверджено використання позивачем придбаних у ТОВ «Профінструмент-Україна» комплектуючих запчастин при проведенні ремонтних робіт (а. с. 110-111).

Витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою робіт (послуг), отриманих від ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна» віднесено позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування.

В акті перевірки ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області зроблено висновок, що позивачем занижено суму податку на прибуток внаслідок віднесення до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, вартості товарів (послуг), придбаних у ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна», реальність господарських операцій з якими, на думку посадових осіб контролюючого органу, не доведена.

В обґрунтування висновку щодо не підтвердження реальності здійснення позивачем господарських операцій з названими вище контрагентами відповідач посилається на акти:

- ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 5 вересня 2014 року № 699/14-03-22-08/23080779 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток за 2012 рік та з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за січень-червень 2012 року»;

- ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 14 березня 2014 року № 44/14-04-22-02/38693972 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Греймаркет» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків за грудень 2013 року»;

- ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 11 жовтня 2013 року № 385/3-22-08-35791183 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Техно-Торг» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за 2012 рік»;

- ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 19 лютого 2014 року № 571/14-02-22-01/34319308 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Профінструмент-Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток за 2012 рік та з податку на додану вартість по взаємовідносинам з покупцями за товари».

У вказаних актах контролюючими органами зазначено про наявність ознак відсутності фактів реального здійснення названими підприємствами господарських операцій з контрагентами.

Крім того, в акті перевірки відповідач також посилається на інформацію, використану з автоматизованих інформаційних баз останнього щодо контрагентів позивача.

Проте, всупереч висновкам відповідача, витрати ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ» по названим вище господарським операціям з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна» безпосередньо пов'язані з основною статутною діяльністю позивача та підтверджуються наявними в матеріалах справи первинними документами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, витрати за названими вище угодами з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна» включено позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, на підставі первинних документів - актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), акта приймання-передачі, акта звірки, видаткових та податкових накладних, оформлених відповідно до наведених вимог чинного законодавства України, що не спростовується висновками акта перевірки (а. с. 76-88, 95-97,104-105, 107-109).

При цьому контролюючим органом не доведено фактів безтоварності операцій за спірними угодами та обізнаності позивача щодо можливого порушення податкового законодавства його контрагентами.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно п. 16.1 ст. 16 Кодексу платник податків зобов'язаний, зокрема, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Зі змісту наведених положень Податкового кодексу України вбачається, що обов'язок щодо звітування перед контролюючим органом та сплати податкового зобов'язання покладено на платників податків, якими в даному випадку є ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна». При цьому можливе невиконання такими контрагентами своїх зобов'язань по сплаті податків до бюджету є підставою для відповідальності та тягне негативні наслідки саме щодо цих осіб. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку (ТОВ ТД «МОРЕПРОДУКТ») права на віднесення сум витрат до складу валових, якщо останній виконав весь перелік умов щодо підтвердження розміру витрат та їх пов'язаності з господарською діяльністю підприємства.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що на час здійснення спірних господарських операцій постачальники товарів (послуг) (ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна») були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість. За таких обставин покупець (позивач) не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено таке. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Із врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про правомірність включення до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, витрат позивача за названими вище договорами з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна», що свідчить про неправомірне визначення позивачу контролюючим органом зобов'язання з податку на прибуток в сумі 9823 грн. за основним платежем.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 названого Кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

На підставі пункту 198.6 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Кодексу (у вказаній вище редакції) податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 10847 грн. за основним платежем визначено позивачу контролюючим органом у зв'язку зі зменшенням відповідачем підприємству суми витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, по названим вище угодам з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна».

Оскільки, як зазначено вище, витрати по вказаним угодам правомірно віднесені позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, всі розрахунки позивача підтверджені податковими накладними, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства, то і формування позивачем податкового кредиту з включенням до нього суми в 10847 грн. є правомірним.

Доводи апелянта щодо інформації, використаної з інформаційних систем контролюючого органу, щодо контрагентів позивача, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо реальності здійснення позивачем господарських операцій за договорами з ТОВ ВКФ «Дайм-Сервіс», ТОВ «Греймаркет», ТОВ «Техно-Торг» та ТОВ «Профінструмент-Україна», а тому не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

На підставі частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на приписи наведеної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення контролюючого органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку неправомірності дій іншої компанії підтверджується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Із врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем було додержано встановлений чинним законодавством порядок формування витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за спірними господарськими операціями.

При цьому можливе невиконання контрагентами своїх зобов'язань по сплаті податку до бюджету є підставою для відповідальності та тягне негативні наслідки саме щодо цих осіб. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту у разі, якщо останній виконав весь перелік умов щодо їх формування та має належні підтвердження їх розміру.

Оскільки визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток та з податку на додану вартість за основними платежами є необґрунтованим, то і застосування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій, передбачених ст. 123 Податкового кодексу України, є неправомірним.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 8 липня 2015 року № та від 21 вересня 2015 року № є правильним.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції апелянт повинен сплатити судовий збір у розмірі 1515 грн.80 коп..

Ухвалою судді Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2016 року було задоволено клопотання відповідача та відстрочено ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області сплату судового збору до винесення рішення по суті.

Оскільки на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів сплати судового збору, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області судового збору за подачу апеляційної скарги у названому вище розмірі.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року - без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп. на рахунок №: 1008, отримувач коштів: УК у м. Одесі/Приморський р-н/22030101, , банк отримувача: ГУДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, Код ЄДРПОУ суду 34380461.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 4 травня 2016 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко