Справа № 2а-5668/11/2670
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2011-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2011 року № 2а-5668/11/2670

О 10 годині 09 хвилин в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Хрещатик, 10,

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого Бояринцевої М.А.

при секретарі судового засідання Карпюк О.С.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві,

про зобовязання внести зміни до актового запису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про зобовязання Відділ реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві внести зміни до актового запису у книзі реєстрації актів про народження № 1255 від 10 листопада 1956 року, здійсненого Залізничним відділом РАГС м. Києва, змінивши національність матері ОСОБА_1 ОСОБА_3 з «росіянка»на «єврейка».

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Цивільний кодекс України, Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Наказ Міністерства юстиції України № 96/5 від 12 січня 2011 року «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання»та зазначає, що Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві незаконно відмовлено у внесенні змін національності її матері ОСОБА_3 з «росіянки»на «єврейка» в актовому записі № 1255 від 10 листопада 1956 року. Позивач також зазначила, що документів, які могли б підтвердити національність ОСОБА_3 не має, оскільки за часів існування Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі СРСР) євреї приховували свою справжню національність.

Відповідач в судове засідання не зявився, проте листом № 3986/02-02-14 від 30 червня 2011 року повідомив, що не заперечує по суті позовних вимог та просив справу розглядати без участі його представника.

Для встановлення обставин у даній справі судом задоволено клопотання позивача про виклик свідків та викликано в судове засідання в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що вона знайома з ОСОБА_3 з 1962 року, ОСОБА_5 повідомила, що вона знайома з ОСОБА_3 з 1989 року.

Свідки зазначили, що їм відомо про те, що ОСОБА_3 за національністю була «єврейкою», оскільки вони товаришували, разом святкували єврейські свята, а саме: єврейський Новий рік (ОСОБА_6), Пурім, Песах, Хануку. Крім того, свідки вказали на те, що в час існування СРСР євреї, як правило, приховували свою національність.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

12 січня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві із заявою, в якій просила внести зміни до актового запису № 1255 від 10 листопада 1956 року у книзі реєстрації актів про народження, здійсненого Залізничним відділом РАГС м. Києва, зазначивши національність матері «єврейка» замість «росіянка».

16 березня 2011 року відповідачем складений висновок № 745/02-02-14 про відмову ОСОБА_1 у внесенні змін до актового запису, посилаючись на відсутність достатніх підстав для проведення зміни національності її матері, оскільки у наданих ОСОБА_1 документах, національність її матері зазначено «росіянка», а у свідоцтві про народження матері, виданого на підставі актового запису про народження № 5 «В»від 17 грудня 1991 року, поновленого відділом ЗАГС Бобровського району Воронежської області Російської Федерації, відомості про батьків прокреслені.

Відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначення засад діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану регулюються Законом України від 01.07.2010 № 2398-VІ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»(із змінами та доповненнями, далі Закон № 2398).

Відповідно до статті 2 Закону № 2398 актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків.

Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Статтею 9 Закону № 2398 передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт або паспортний документ заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 22 Закону № 2398 внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Як вбачається із свідоцтва про народження ОСОБА_7, Залізничним відділом ЗАГС у книзі реєстрації актів про народження зроблено актовий запис № 1255 від 10 листопада 1956 року, в якому зазначена національність батька ОСОБА_8 «українець»та національність матері ОСОБА_3 «росіянка».

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_9, вона народилася 3 березня 1921 року, про що відділом ЗАГС Бобровського районного виконавчого комітету Воронежської області складено поновлений актовий запис від 17 грудня 1991 року № 5 «В», проте відомості про батьків у зазначеному актовому записі відсутні.

В довідці про реєстрацію шлюбу № 194 від 15 березня 2011 року зазначено, що 7 серпня 1952 року бюро запису актів громадянського стану Дзержинського району Управління міліції міста Ленінград складено актовий запис про реєстрацію шлюбу № 1564, в якому національність ОСОБА_9 зазначена як «росіянка». Згідно наданої довідки ОСОБА_9 після реєстрації шлюбу змінила прізвище із ОСОБА_9 на ОСОБА_10.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб № 844595, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 5 серпня 1957 року укладений шлюб, про що Залізничним відділом ЗАГС складений актовий запис № 791, проте в зазначеному свідоцтві відомості про національність ОСОБА_10 відсутні. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_3.

ОСОБА_3 померла 4 січня 1997 року (свідоцтво про смерть № 174277).

Згідно постанови Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677 «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР»(який був чинний до 1 січня 1992 року) до паспорту заносились наступні дії про особу громадянина СРСР:

- прізвище, імя, по батькові,

- число, місяць, рік народження;

- національність.

Запис про національність в паспорті здійснювався відповідно до національностей батьків. Якщо батьки належать до різних національностей, то при видачі вперше паспорту національність записувалась згідно національності батька чи матері, в залежності від бажання отримувача паспорту. В подальшому запис про національність зміні не підлягав.

Відповідно до Постанови Верховної Ради «Про затвердження положень про паспорт громадянина України, про свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон»від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, на першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім'я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою.

Таким чином, в документах незалежної України не передбачена графа «національність», як це було в роки Союзу Радянських Соціалістичних Республік, в звязку з чим з наданих позивачем документів не можливо встановити національність ні позивачки, ні її матері.

Суд бере до уваги доводи позивача та показання свідків про те, що в роки існування СРСР євреї, як правило, приховували свою національність, а в документах зазначали свою національність як росіяни.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституцією України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21).

Кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості (стаття 23 Конституції України).

Згідно Загальної Декларації прав людини 1948 року, ратифікованої в Україні 15 грудня 2008 року, кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою в Україні Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Враховуючи, що ОСОБА_3 померла 4 січня 1997 року, право на визначення її національності «єврейка» має право її дочка ОСОБА_1

Право особи на приналежність до певної національної групи належить до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Згідно статті 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Вказана стаття закріплює одне із фундаментальних прав фізичної особи на індивідуальність. Дане право є галузевим розвитком конституційного положення статті 23 Конституції України, за яким гарантується, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Під поняттям «індивідуальність», як об'єкта вказаного права, слід розуміти особисте немайнове благо фізичної особи, яке складає собою сукупність психічних властивостей, характерних рис і досвіду кожної особистості, що відрізняють її від інших індивідуумів. До структури індивідуальності включають цілу низку особливостей фізичної особи, що пов'язані з її національною, культурною, релігійною, мовною та іншою самобутністю.

Стаття 301 Цивільного кодексу України гарантує фізичним особам право на інформацію.

Законодавець визначає «інформацію», як документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі (ст. 1 Закону України «Про інформацію»). При цьому, об'єктом даного права є всі види інформації, до яких відносять: статистичну інформацію, адміністративну інформацію (дані), масову інформацію, інформацію про діяльність державних органів влади та органів місцевого і регіонального самоврядування, правову інформацію, інформацію про особу, інформацію довідково-енциклопедичного характеру, соціологічну інформацію (стаття 18 Закону України «Про інформацію»), а також науково-технічну інформацію (стаття 1 Закону України «Про науково-технічну інформацію»).

Згідно цілей наведених норм права адміністративна інформація включає в себе поняття даних про особу, зокрема про приналежність її до певної соціальної групи.

Таким чином, Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шляхом відмови у внесенні змін до актового запису № 1255 від 10 листопада 1956 року в частині зазначення національності матері позивача ОСОБА_3 порушено право ОСОБА_1 на інформацію відносно себе та її померлої матері, а також право на збереження своєї національної самобутності та прояву своєї індивідуальності, що позбавляє позивача реалізувати свої конституційні права, свободи та охоронювані законом інтереси.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Громадяни здійснюють свої права за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено законом».

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Отже, виходячи із системного аналізу наведених норм права та враховуючи показання свідків у справі, суд приходить до висновку про порушення відповідачем шляхом відмови внести зміни до актового запису права ОСОБА_1 на визначення національності її матері.

Таким чином, позов визнається обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Зобовязати Відділ реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві внести зміни до актового запису у книзі реєстрації актів про народження № 1255 від 10 листопада 1956 року, здійсненого Залізничним відділом РАГС м. Києва, змінивши національність матері ОСОБА_1 ОСОБА_3 з «росіянка»на «єврейка».

3. Відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 (три) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева

Постанова виготовлена в повному обсязі 25 липня 2011 року.