Справа № 805/4986/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Тарасенко І. М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року справа №805/4986/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання Куленко О.Д.,

за участі позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року у справі № 805/4986/15-а за позовом ОСОБА_2 до Відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, Заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції ОСОБА_4 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області (далі перший відповідач), заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції ОСОБА_4 (далі другий відповідач) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії щодо зняття арешту з житлового будинку.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22.01.2016 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_5

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 16.11.2015 другим відповідачем прийнято постанову по ВП № 48876060 про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою накладено арешт на належний позивачу на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами.

Підставою виникнення обтяження стала Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Вищезазначену постанову прийнято при примусовому виконанні виконавчого листа № 236/2133/14-ц, виданого 07.09.2015 Краснолиманським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 181264,00 грн. і відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. у виконавчому проваджені ВП № 48876060.

Не погоджуюсь із діями відповідача, ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати незаконними дії відділу державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції і заступника начальника відділу державної виконавчої служби ОСОБА_4 щодо прийняття постанови від 16 листопада 2015 року у виконавчому проваджені ВП № 48876060 про накладення арешту на житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований за адресою вул. Новосадова, 16, смт. Кіровськ, Краснолиманського району Донецької області, що належить на праві власності ОСОБА_2, 28.06.1957 народження, та заборону здійснювати відчуження будь-якого належного ОСОБА_2 майна.

Крім того, позивач просив зобовязати першого та другого відповідачів зняти накладений арешт на житловий будинок № 16 по вул. Новосадова в смт. Кіровськ, Краснолиманського району Донецької області та оголошення заборони на його відчуження, зазначені у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень індексний номер 47763344 від 17.11.2015 і скасувати заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року у цій справі у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що нерухоме майно , на яке накладено арешт (житловий будинок за адресою: Донецька область, Краснолиманський район, смт. Кіровськ, вул. Новосадова, буд. 16) знаходиться у сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6, оскільки договір довічного утримання укладений з ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з боржником, тому дії державного виконавця відповідають чинному законодавства та не суперечать ст. 19 Конституції України.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року у справі № 805/4986/15-а та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що висновок суду першої інстанції суперечить висновку Верховного Суду України, викладений в постанові від 01.02.2014, відповідно до якого належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену норму (ст. 22 Кодексу про Шлюб та Сімю України та ст. 60 Сімейного Кодексу України) права та визначаючи право спільної суспільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Договір довічного утримання відповідно до ст. 425 Цивільного Кодексу УРСР, яка діяла на момент укладення цього договору, не є безоплатним, тому що набувач майна зобовязується здійснювати довічне утримання відчужувача.

Апелянт зазначає, що договір передбачав утримання її матері, забезпечення її харчуванням, одягом, доглядом і матеріальне забезпечення. Проте, ні вона, ні її чоловік таких затрат по утриманню матері апелянта не несли, бо вона не потребувала стороннього догляду, а навпаки вона ще матеріально допомагала їм, бо чоловік позивачки тяжко хворів.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Місцевим судом правильно встановлена підсудність цієї справи відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), чому в судовому рішенні надано належне обґрунтування, що, до речі, не ставиться під сумнів особами, які беруть участь в справі.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 21.04.1999 N 606-XIV Про виконавче провадження (далі ОСОБА_3 N 606-XIV), у відповідності до преамбули якого цей ОСОБА_3 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статей 6, 11 Закону № 606-XIV, п. 2.1. Інструкції № 512 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із п. 1.5. Інструкції № 512 під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Судами встановлено, що 07.09.2015 Краснолиманським міським судом Донецької області розглянута цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі.

За результатами винесення рішення по вищезазначеній справі, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 181264,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

01.10.2015 на виконання рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 07.09.2015, державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано боржнику. У строк для самостійного виконання рішення, наданий державним виконавцем, ОСОБА_6 рішення не виконав.

На виконанні у відділу державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 48876060, відкрите на підставі виконавчого листа № 236/2133/14-ц, виданого 07.09.2015 Краснолиманським міським судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_6 відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 181264,00 грн., відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. на користь ОСОБА_5.

Відповідачем були зроблені запити на перевірку майнового стану боржника до ВРЕР м. Словянськ, до реєстрів рухомого та нерухомого майна, а також перевірка місце праці боржника або отримання пенсії.

Згідно перевірки майнового стану було встановлено, що за боржником зареєстровані на праві власності транспортні засоби, а саме: ВАЗ 210700-20 державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; ВАЗ 2108, державний номер 5955ЕН, 1990 року випуску.

30.11.2015 державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на вищевказані транспортні засоби.

11.11.2015 державний виконавець звернувся до БТІ у м. Красний Лиман про надання правоустановчого документу на житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Новосадова, 16, смт. Кіровськ. Згідно наданого договору довічного утримання від 09.04.1993 року вищевказаний житловий будинок належить ОСОБА_2.

З 24.08.1974 ОСОБА_2 знаходиться у шлюбі з ОСОБА_6, який зареєстрований Билбасівською селищною радою.

ОСОБА_2 має у власності житловий будинок за адресою: Донецька область, Краснолиманський район, смт. Кіровськ, вул. Новосадова, 16, який вона отримала за договором довічного утримання з ОСОБА_7 09.04.1993.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Отже ОСОБА_2 набула право власності на вищезазначений житловий будинок 09.04.1993 року.

Державним виконавцем 16.11.2015 прийнято постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження та надіслана ОСОБА_2 за адресою мешкання.

Згідно Сімейного Кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (після укладення шлюбу прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_8 зареєстрований виконкомом Билбасівською селищною радою Словянського району 24.08.1974.

Тобто, договір довічного утримання був укладений ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_6.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, житловий будинок за адресою вул. Новосадова, 16, смт. Кіровськ, який належить на підставі довічного утримання ОСОБА_2, є обєктом сумісної власності з ОСОБА_6.

Відповідно до п. 6 ст. 52 Закону N 606-XIV у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно із ст. 379 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2016 державний виконавець звернувся з поданням до Краснолиманського міського суду Донецької області про встановлення частки майна, яка належить на праві сумісної власності ОСОБА_6 Станом на час прийняття рішення у даній справі вищезазначене подання знаходиться на розгляді в суді.

Відповідно до ст. 11 Закону N 606-XIV, державний виконавець зобовязаний вживати заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документів на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом N 606-XIV.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону N 606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно із ч. 3 ст. 57 Закону N 606-XIV, постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

На підставі ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, у відповідності до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що майно, на яке накладено арешт (в т.ч. житловий будинок за адресою: Донецька область, Краснолиманський район, смт. Кіровськ, вул. Новосадова, 16) знаходиться у сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6, отже, дії державного виконавця є такими, що відповідають чинному законодавству та не суперечать ст. 19 Конституції України.

При цьому апеляційний суд не погоджується з доводами представника позивача, що спочатку державний виконавець повинен був звернутись до суду з поданням про виділення частки із спільного сумісного майна, а потім накладати арешт на майно боржника, оскільки така послідовність не убезпечує від можливості особи, на імя якої таке сумісне майно зареєстровано, здійснити відчуження цього майна, чим буде унеможливлено здійснення на нього стягнення та, як наслідок, порушено права та інтереси стягувача.

Колегія суддів вважає, що рішення відповідача було прийнято ним своєчасно та з дотриманням балансу між несприятливими наслідками для позивача у вигляді неможливості реалізувати своє майно (при цьому право користування цим майном не порушується) і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія): забезпечення інтересів стягувача щодо виконання на його користь судового рішення за рахунок майна боржника.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 КАС України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним, доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

В повному обсязі ухвалу виготовлено 11 травня 2016 року.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року у справі № 805/4986/15-а (головуючий І інстанції Тарасенко І. М.) за позовом ОСОБА_2 до Відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, Заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Краснолиманського міського управління юстиції ОСОБА_4 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії щодо зняття арешту з житлового будинку залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: І.В.Геращенко

ОСОБА_9