Справа № 815/1595/15
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" квітня 2016 р. м. Київ К/800/54493/15

К/800/1702/16, К/800/1829/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої судді: Васильченко Н.В.,

суддів: Леонтович К.Г., Чалого С.Я.,

при секретарі: Яроші Д.В.,

за участі представників: третьої особи ОСОБА_1, ОСОБА_2, прокуратури Чубенка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №815/1595/15 за позовом Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради до Державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_7, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, за участю Прокуратури Київського району м. Одеси про скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року Київська районна державна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_7, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, за участю Прокуратури Київського району м. Одеси, в якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_8, на підставі якого було видане свідоцтво про право власності від 27.07.2014 р. № 26047550.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, наказом ДАБІ України від 20.10.2014 р. № 284 Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована за № ІУ 60 від 16.07.2014 р. скасовано. Позивач вважає, що документ, на підставі якого ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності суперечить Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у зв'язку із чим державна реєстрація права власності підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року скасоване рішення суду першої інстанції та задоволені позовні вимоги. Скасоване рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_7 від 27.08.2014 року № 15389258 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8, податковий номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких просять скасувати це рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До касаційної скарги приєдналася ОСОБА_10

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 6 лютого 2012р. по справі №2/1519/3518/2011 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_23 про стягнення суми боргу затверджена мирова угода, в рахунок погашення боргу за розпискою від 01.09.2007 р. ОСОБА_23 передала ОСОБА_8 у власність житловий будинок АДРЕСА_1

Право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_8 в органах реєстрації прав на нерухоме майно зареєстровано не було.

ОСОБА_8 до Держархбудінспекції України подана декларація про готовність об'єкту до експлуатації з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яку зареєстровано 16.07.2014 р. за № ІУ60.

За результатами проведеної позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності наказом Держархбудінспекції України від 20.10.2014 р. № 234 вищезазначена реєстрація від 16.07.2014р. за №ІУ60 Декларації про готовність об'єкта до експлуатації з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 скасована.

На підставі вищевказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації та ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2012 р. по справі № 2/1519/3518/11 Державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_7 було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № 26047550 від 27.08.2014 р., на ім'я ОСОБА_8 У подальшому ОСОБА_8 реалізував частину квартир у вказаному будинку на користь третіх осіб на підставі договорів купівлі - продажу, які є чинними на даний час.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на момент подання та розгляду даного позову об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, належить на правах приватної власності третім особам у даній справі, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_20.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно прийнято відповідно до закону, позивачем не доведений факт порушення його прав спірним рішенням, крім цього на час звернення до суду оскаржуване рішення вичерпало свою дію фактом отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувана реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: за відсутності документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав правонабувача на земельну ділянку; на підставі державного акту, оформленого на іншу особу, та який скасований рішенням суду; на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, реєстрація якої скасована, що є підставою для скасування рішення про проведення такої реєстрації.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Систему органів державної реєстрації прав становлять, зокрема, органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення і на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.2 ст.5 Закону № 952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Таким чином, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.19 Закону № 952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Судами встановлено, що заявником були надані усі необхідні документи для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що не заперечується стороною позивача, тому у державного реєстратора не було підстав для відмови у державній реєстрації прав. Відповідно, державним реєстратором в установленому законом порядку було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2014 р.

Згідно п.1, п.2 ч.2 ст.9 Закону № 952-IV державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

У відповідності до ч.1 ст.15 Закону № 952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно положень ст. 26 Закону № 952-IV, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Процедура здійснення дій щодо внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульована Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року за № 3502/5(далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.6 Порядку, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.9 Закону № 952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на момент прийняття оскаржуваного рішення декларація про готовність об'єкта до експлуатації та ухвала Малиновського районного суду були чинними.

Зазначена обставина свідчить про те, що прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, було здійснено у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, судом першої інстанцій вірно зазначено, що безумовною правовою підставою для відмови у задоволенні позову є те, що в даному випадку, для внесення запису про скасування державної реєстрації права власності обов'язковою передумовою є звернення до державного реєстратора з відповідною заявою з наданням рішення ДАБІ України, яким скасовано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована за № ІУ 60 від 16.07.2014 р., що стала підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_8 Докази такого звернення в матеріалах справи не містяться.

Колегія суддів також зважає на ту обставину, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 16 липня 2014 року скасована наказом ДАБІ від 20 жовтня 2014 року, тобто понад три місяця з моменту її реєстрації, тоді як відповідно до п.7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. №553) підставою для проведення позапланової перевірки, зокрема, є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Вказана перевірка може бути проведена, як зазначено у цьому п.7 Порядку протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

Отже, скасування декларації в строк понад трьох місяців, є порушенням вимог п. 7 Порядку, а тому є незаконним.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Враховуючи, що з боку відповідачів відсутні порушення прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив це як одну з обставин, що свідчать про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Зокрема, укладання договорів купівлі-продажу між ОСОБА_8 та третіми особами, які внаслідок цього набули права власності на квартири в спірному об'єкті нерухомого майна, жодним чином не вплинуло на обсяг прав та обов'язків Київської районної адміністрації м. Одеси. При цьому подальше скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації також не може впливати на цивільно-правові правовідносини, що склалися в результаті укладання договорів про придбання нерухомості.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, на час звернення до суду з даним позовом, оскаржуване рішення вичерпало свою дію, оскільки ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності № 26047550 від 27.08.2014 р., на підставі якого в подальшому реалізував частинами спірний об'єкт нерухомого майна на користь третіх осіб.

Придбання у встановленому законом порядку третіми особами квартир у спірному об'єкті нерухомого майна породжувало у громадян впевненість ("законне сподівання") у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення (принцип "гарантії стабільності суспільних відносин", про який зазначав Конституційний Суд України в мотивувальній частині рішення від 13 травня 1997 року N 1-зп).

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на необхідність дотримання Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), якою передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу (Лист Верховного Суду України від 01.07.2013 р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ").

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "Іммобіліаре Саффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов думки, що рішення суб'єкта владних повноважень , що оспорюється відповідає законодавчим вимогам статті 19 Конституції України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Колегія суддів дійшла думки, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив характер спірних правовідносин та обґрунтовано застосував норми матеріального права до їх вирішення. Порушень норм процесуального закону, які б призвели до ухвалення незаконного рішення, не вбачається.

Суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону.

Відповідно до ст.226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №815/1595/15 скасувати, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: