Справа № 423/1201/16-а
Суддя: Мазур М. В.
Дата ухвалення: 2016-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/1201/16-а
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2016 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Соловйовій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна адміністративну справу за позовом представника позивача Солодкого В.І. в інтересах позивача ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача та зобов`язати його призначити позивачу пенсію за віком, посилаючись на наступне. Так, 15.03.2016 року позивач звернувся до УПФУ в Попаснянському районі із заявою про призначення йому пенсії на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте рішенням від 25.03.2016 року йому було протиправно відмовлено в призначенні пенсії, оскільки до стажу, що дає право на пільгову пенсію, не було зараховано періоди військової служби з 24.06.1985 року по 17.06.1987 р. та роботи командиром взводу 2-го воєнізованого гірничорятувального загону з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р.

У судовому засіданні позивач надав аналогічні пояснення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що відповідачем зараховано до пільгового стажу 24 роки 7 місяців 27 днів, але для призначення пенсії за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно мати 25 років відповідного стажу. Представник відповідача також зазначив, що період служби позивача в армії не зараховано до загального та пільгового стажу, оскільки в трудовій книжці не записано номеру військового квитка та дати його видачі, а відповідно до п.6 постанови КМУ від 12 серпня 1993 року №637 для підтвердження служби в Радянській армії приймаються військові квитки або довідки військових комісаріатів, військових частин і установ, а в наданому позивачем військовому квитку відповідний запис здійснено двома різними людьми (зокрема, дата перебування на службі заповнена іншою ручкою та іншим почерком, ніж решта запису). Період роботи з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. не зарахований, оскільки не підтверджений уточнюючою довідкою підприємства, а надана позивачем довідка не відповідає вимогам закону (зокрема, не містить посилання на первинні документи). Крім того, за цей період відсутні відомості в персоніфікації позивача.

Аналогічні доводи містяться в письмових запереченнях відповідача.

Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка начальник відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі ОСОБА_2 надала пояснення щодо підстав відмови позивачеві в призначенні пенсії, аналогічні поясненням представника відповідача.

Вислухавши сторони, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, у тому числі оригінал пенсійної справи позивача, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.03.2016 року позивач звернувся до УПФУ в Попаснянському районі із заявою про призначення йому пенсії на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.62), проте рішенням від 25.03.2016 року йому було відмовлено в призначенні пенсії, оскільки до стажу, що дає право на пільгову пенсію, не було зараховано періоди військової служби з 24.06.1985 року по 17.06.1987 р. та роботи командиром взводу 2-го воєнізованого гірничорятувального загону з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. (а.с.29). При цьому зарахування обох цих періодів, або будь-якого з них до пільгового означало б, що позивач має необхідний стаж роботи для призначення пенсії згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо періоду служби позивача в радянській армії з 24.06.1985 року по 17.06.1987 р. суд враховує наступне.

Відповідач не зарахував цей період ані до загального трудового стажу, ані до пільгового, мотивуючи це тим, що в трудовій книжці не записано номеру військового квитка та дати його видачі, а відповідно до п.6 постанови КМУ від 12 серпня 1993 року №637 для підтвердження служби в Радянській армії приймаються військові квитки або довідки військових комісаріатів, військових частин і установ, а в наданому позивачем військовому квитку відповідний запис здійснено двома різними людьми (зокрема, дата перебування на службі заповнена іншою ручкою та іншим почерком, ніж решта запису).

Оглянувши оригінали трудової книжки та військового квитка позивача, копія яких є в матеріалах справи, суд приходить до переконання, що факт знаходження позивача на військовій службі в указаний період підтверджується зазначеними документами. При цьому жодних підстав вважати їх недійсними чи підробленими суд не вбачає. Дійсно за очевидними зовнішніми ознаками можна зробити висновок, що запис про звільнення позивача в запас зроблено двома різними особами (про що свідчить різний почерк та використання різних чорнил), але це може мати розумне пояснення: типовий запис, який є однаковим для багатьох військовослужбовців робила одна особа, а інша особа указувала точну дату звільнення для кожного військовослужбовця окремо. Тим не менше, жодних зовнішніх ознак (витирання, виправлення, замазування тощо), які б указували на можливе підроблення цього запису, суд не помітив. Цей запис завірено підписом командира військової частини та печаткою військової частини, а тому підстав ставити під сумнів відомості, що містяться у військовому квитку суд не вбачає.

У частині вимог щодо зарахування цього періоду до загального та пільгового стажу суд враховує наступне.

Законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачають зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу, але при цьому як законодавство, що діяло на момент служби позивача в армії, так і чинне законодавство містять особливі умови для зарахування служби в армії до пільгового стажу.

Зокрема, згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У той же час у ч.1 ст.8 чинного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено: «Час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах».

Обидві вищенаведені норми були введені в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби» від 2 червня 2005 року № 2636-IV, тому тлумачити їх треба в їх системному взаємозв`язку. Так, строкова служба в армії має бути зарахована до загального стажу, але може бути зарахована до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, тільки якщо на момент призову на строкову військову службу ця особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

З пояснень представника позивача і записів у трудовій книжці позивача (а.с.7) вбачається, що позивач до служби в армії не навчався в професійно-технічному навчальному закладі, а навчався 1 рік у вищому навчальному закладі, потім перервав навчання на час служби в армії, після чого його продовжив навчання. Таким чином, вимоги позивача щодо зарахування періоду його служби в армії до загального трудового стажу є обґрунтованими, тоді як вимогу щодо зарахування цього періоду до пільгового стажу є такими, що не ґрунтуються на законі.

Суд також враховує, що відповідно до п. «б» ст.100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за віком особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, але не мають повного стажу такої роботи, призначаються з урахуванням того, що вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством. Отже, ця норма дозволяє застосовувати законодавство, що діяло раніше, у випадку зниження пенсійного віку за умови роботи особи на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, а не для призначення пенсії безпосередньо на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Проте у будь-якому разі Законом СРСР від 12 липня 1967 року «Про загальний військовий обов`язок» і Положенням про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, було передбачено зарахування часу перебування громадян на дійсній військовій службі у Збройних Силах СРСР до загального трудового стажу, безперервного трудового стажу та стажу роботи за спеціальністю лише за певних умов.

Зокрема, в ст.78 Закону СРСР від 12 липня 1967 року «Про загальний військовий обов`язок» було зазначено: «Час перебування громадян на військовій службі в рядах Збройних Сил СРСР зараховується в їхній трудовий стаж.

Солдатам, матросам, сержантам і старшинам строкової служби та особам, покликаним на офіцерські посади відповідно до пункту 2 статті 66 цього Закону, час їх дійсної військової служби, крім того, зараховується і в стаж роботи за фахом за умови, якщо вони не пізніше 3 місячного терміну (а з поважних причин і більш цього терміну) після звільнення в запас приступлять до роботи за отриманою до призову спеціальності».

Відповідно до п.76 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, «час перебування громадян на військовій службі в рядах Збройних Сил СРСР зараховується до їх загального трудового стажу, а також до безперервного трудового стажу і стаж роботи за фахом відповідно до чинного законодавства».

Таким чином, у будь-якому разі в цій справі неможливо застосувати передбачені ст.78 Закону СРСР від 12 липня 1967 року «Про загальний військовий обов`язок», п.76 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, або ч.1 ст.8 чинного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підстави для зарахування період військової служби позивача в стаж роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, оскільки позивач не працював на відповідних роботах і не навчався за фахом у професійно-технічному навчальному закладі до служби в армії.

Представник позивача, крім того, вважав, що період служби в Радянській армії необхідно зарахувати на підставі ст.100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.109 Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 р. (далі Положення 1972 року), яке було чинним на момент служби позивача в армії.

Відповідно до підпункту «к» п.109 указаного Положення «до загального стажу роботи зараховується також… служба у складі Збройних Сил СРСР…».

Далі в п.109 Положення 1972 року зазначено: «При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робітникам і службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах і на інших роботах з важкими умовами праці (підпункти "а" і "б" пункту 16), … періоди, зазначені у підпунктах "к" і "л", прирівнюються за вибором яка звернулася за призначенням пенсії або до роботи, яка передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду».

У той же час п.16 Положення 1972 року передбачав, що «на пільгових умовах мають право на пенсію по старості:

а) робітники і службовці на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах - за списком виробництв, цехів, професій і посад, що затверджується Радою Міністрів СРСР:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років;

б) робітники і службовці на інших роботах з важкими умовами праці, - за списком виробництв, цехів, професій і посад, що затверджується Радою Міністрів СРСР:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років».

Таким чином, системний аналіз пунктів 109 і 16 Положення 1972 року вказує, що ці норми не визначали період військової служби як такий, що сам по собі дає право на пенсію по старості на пільгових умовах, але п.109 цього Положення надавав можливість прирівняти його до роботи, яка передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду особі, яка зверталася за призначенням пенсії, але тільки у випадку призначення «на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робітникам і службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах і на інших роботах з важкими умовами праці (підпункти "а" і "б" пункту 16)», при цьому підпункти «а» і «б» п.16 даного Положення 1972 року відповідали пунктам «а» і «б» ст.9 Закону СРСР «Про державні пенсії» від 14.07.1956 р., які по суті є аналогом чинних пунктів «а» і «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Разом із тим, ані Закон СРСР «Про державні пенсії», ані Положення 1972 року не містили норми, аналогічній ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та відповідно не містили правила щодо зарахування служби в армії по пільгового періоду роботи при призначенні пенсії на таких умовах. У зв`язку з вищевикладеним суд відхиляє посилання представника позивача на п.109 Положення 1972 року, як на належну підставу для зарахування строку військової служби до пільгового стажу.

В частині вимог щодо зарахування періоду роботи позивача командиром взводу 2-го воєнізованого гірничорятувального загону з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. до стажу, що надає право на пенсію на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд виходить з наступного.

Сам факт роботи позивача на цій посаді в указаний період сторонами не заперечувався, але відповідач вважає, що його не можна зарахувати до пільгового стажу, оскільки він не підтверджується уточнюючою довідкою підприємства, яка б була складена на підставі первинних документів, а також відомостями про застраховану особу (оскільки в персоніфікації підтверджується його роботи на цій посаді лише з 01.04.2002 р.).

Відповідно до ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років.

Як вбачається із записів в трудовій книжці позивача (а.с.8) позивач прийнятий на роботу командиром взводу 2-го воєнізованого гірничорятувального загону з 27.09.2001 р., де на різних посадах працює до цього часу. При цьому відповідач зарахував до пільгового стажу період роботи в 2-му воєнізованому гірничорятувальному загоні, починаючи з 01.04.2002 р., оскільки цей період підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.14-16).

Відповідно до п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач також надав відповідачу уточнюючу довідку (а.с.26), але відповідач вважає, що її не можна брати до уваги, адже вона видана не на підставі первинних документів, а на підставі записів у трудовій книжці позивача. Дані про період роботи позивача в указаний період відсутні також в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно наданого позивачем листа 2-го воєнізованого гірничорятувального загону (а.с.28) до 31.03.2002 р. відповідно до чинного на той момент законодавства ця організація не здійснювала і не повинна була здійснювати відрахування до пенсійного фонду та фондів соціального страхування, що пояснює відсутність відповідної інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

У судовому засіданні представник позивача надав уточнюючу довідку, видану окупаційною владою окупованої частини Луганської області, з копіями первинних документів, засвідчених окупаційною владою (а.с.39-47). На підставі ч.3 ст. 70 КАС України визнає ці докази недопустимими, оскільки вони отримані з порушенням закону, зокрема, надані незаконними органами влади окупованої території Луганської області.

Разом із тим, суд нагадує положення ч.3 ст.2 КАС України, згідно якої в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Оцінюючи ситуацію, в якій опинився позивач, суд приходить до висновку, що рішення відповідача, який відмов у зарахуванні до пільгового стажу позивача періоду роботи з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р., у зв`язку з тим, що позивач не надав уточнюючу довідку підприємства з посиланням на первинні документи, було прийнято з порушенням принципів, визначених у пунктах 3, 5, 6, 8 ч.3 ст.2 КАС України.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Основного Закону людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, маю залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Саме в такій ситуації опинився позивач у цій справі, який підтвердив свій пільговий трудовий стаж у спірний період записами в трудовій книжці та уточнюючою довідкою підприємства, в якій, однак, не зазначені первинні документи, оскільки вони залишилися на окупованій території. Так само за цей період відсутня інформація в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, адже до 31.03.2002 р. відповідно до чинного на той момент законодавства підрозділи воєнізованої гірничо-рятувальної служби не здійснювали і не повинні були здійснювати відрахування до пенсійного фонду та фондів соціального страхування. За цих обставин вимога позивача надати уточнюючу довідку підприємства з посиланням на первинні документи завідомо є такою, що може бути виконана, оскільки ці документи залишилися на окупованій території, а у випадку їх надання (як було в даному випадку) ці документи не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони видані окупаційною владою. За таких обставин позивач навіть теоретично не може виконати вимогу відповідача.

Саме тому суд вважає, що рішення відповідача в контексті ситуації, в якій опинився позивач, не можна вважати таким, що відповідає вимогам обґрунтованості (адже не враховує всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, той факт, що первинні документи залишилися на окупованій території), пропорційності (адже в даному випадку не було дотримано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення), добросовісності й розсудливості.

Суд підкреслює, що відповідно до пунктів 1, 2, 17 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є саме трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Загальновідомо, що на території Луганської та Донецької областей відбувся збройний конфлікт, внаслідок якого частина цих областей була визнана окупованою (Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VIII; Постанова Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» від 17 березня 2015 року № 252-VIII). ОСОБА_3 , де раніше базував 2-й воєнізований гірничо-рятувальний загін, відноситься до окупованих населених пунктів. У 2014 році 2-й воєнізований гірничо-рятувальний загін було передислоковано до м.Лисичанськ, але документи не були вивезені. Крім того, розпорядженням КМУ «Про встановлення режимів підвищеної готовності та надзвичайної ситуації» від 26 січня 2015 р. № 47-р на території Луганської та Донецької областей було встановлено режим надзвичайної ситуації.

З урахуванням цього в судовому засіданні було допитано двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які працювали разом з позивачем у спірний період, що підтверджується записами в їх трудових книжках (а.с.56-57, 64-69). Свідки підтвердили факт роботи позивача командиром взводу 2-го воєнізованого гірничо-рятувального загону в період з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. і після цього, зазначивши, що він працював згідно трудового розпорядку без прогулів і невиходів на роботу з інших причин тощо.

Оцінюючи в сукупності досліджені судом докази (трудову книжку позивача, уточнюючу довідку підприємства, показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), суд приходить до переконання, що факт роботи позивача в період з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. командиром взводу 2-го воєнізованого гірничо-рятувального загону згідно трудового розпорядку є встановленим і тому має бути зарахований як такий, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Оскільки з урахуванням вказаного періоду позивач має 25 років стажу, який згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, дії відповідача щодо відмови позивачеві в призначенні пенсії є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Беручи до уваги те, що позов містить вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, але не містить вимоги про визнання протиправним безпосередньо рішення відповідача про відмову позивачеві в призначенні пенсії за віком, суд з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідне визнати протиправним також відповідне рішення відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Позов представника позивача Солодкого В.І. в інтересах позивача ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області від 25.03.2016 р. "Про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком згідно ст. 14 ч.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" гр. ОСОБА_1 ".

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_1 :

- період військової служби з 24.06.1985 року по 17.06.1987 р. до загального стажу;

- період роботи з 27.09.2001 р. до 31.03.2002 р. на посаді командира взводу 2-го воєнізованого гірничо-рятувального загону до пільгового стажу за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно ч.1 ст. 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з часу його звернення до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області із відповідною заявою, тобто з 15 березня 2016 р.

У задоволенні решти вимог відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, постанову в повному обсязі складено 06.05.2016 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.В. Мазур