Справа № 2а-26019/10/0570
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

26.04.2016 № К/9991/25588/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька
на постановуДонецького окружного адміністративного суду від 30.01.2012
та ухвалуДонецького апеляційного адміністративного суду від 20.03.2012
у справі № 2а-26019/10/0570
за позовомДочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "ДАК"Автомобільні дороги України"
доДержавної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька
проскасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30.01.2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.03.2012, позов Дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "ДАК "Автомобільні дороги України" задоволено, скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька від 27.08.2010:

- № /0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств: за основним платежем 1116312 грн. 00 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями - 916692 грн. 10 коп.;

- № /0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість: за основним платежем 899646 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 459196 грн. 05 коп.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем 16.08.2010 проведено документальну позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "ДАК"Автомобільні дороги України", за результатами якої складено акт № 1413/23-2/32001618, в якому зазначено про порушення позивачем:

- п. 1.22 ст. 1, п.п. 4.1.1, п.п. 4.1.5 та п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, п.п. 5.2.1 та п.п. 5.2.10 п. 5.2, пп. 5.3.2 та п.п. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.9 ст. 5, п. 8.1.1 та п. 8.1.2 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.1 та 8.3.2, п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6, п.п. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", встановлено заниження податку на прибуток у сумі 1116312 грн. 00 коп. та завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування у сумі - 215942 грн. 00 коп., у т.ч. за 1 квартал 2010 року у сумі - 215942 грн. 00 коп., у т.ч. за 1 квартал 2010 року у сумі - 215942 грн. 00 коп.;

- п.п. 7.2.1 та п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п. 7.3.1 та п.п. 7.3.5 п. 7.3, п.п. 7.4.1 та пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" в результаті чого підприємством занижений податок на додану вартість на суму - 918393 грн. 00 коп. та завищення на суму - 18747 грн. 00 коп.

Виявлені порушення відповідач пов'язує з тим, що вчинені позивачем правочини з контрагентами: Товариством з обмеженою відповідальністю "Клиносол Трейдинг Компані", Товариством з обмеженою відповідальністю "Рамьер", Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецстройтранс", Товариством з обмеженою відповідальністю "Донбас-Строй-Сервіс" не спрямовані на реальне настання правових наслідків обумовлених ними, зокрема на отримання прибутку, а були направлені лише на отримання вигоди за рахунок збільшення податкового кредиту та валових витрат з метою несплати у повному обсязі податку на прибуток та податку на додану вартість.

На підставі вказаного акту перевірки Державною податковою інспекцією у Ворошиловському районі м. Донецька прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.08.2010:

- № /0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств: за основним платежем 1116312 грн. 00 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями - 916692 грн. 10 коп.;

- № /0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість: за основним платежем 899646 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 459196 грн. 05 коп.

Останні залишені без змін, за результатами їх оскарження позивачем в адміністративному порядку.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачем не доведено наявність порушень позивачем податкового законодавства, а тому відсутні законні підстави для визначення йому податкового зобов'язання.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що реальність господарських операцій позивача та філії "Ясинуватський автодор" Дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "ДАК"Автомобільні дороги України" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Клиносол Трейдинг Компані" за договорами від 14.04.2008 № 14/04-08, від 12.06.2008 № 02-018, від 16.10.2008 № 16/10-08/1, від 27.02.2009 № 27/02-09, з Товариством з обмеженою відповідальністю "Рамьєр" за договорами від 25.03.2009 № 2503/09/15, від 05.04.2009 № 0504/09/20, від 25.04.2009 № 2504/09/23, від 12.04.2009 № 120515/05/29, від 21.05.2009 № 250015/05/30, від 25.05.2009 №250515/05/31, з Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецстрой транс" за договорами від 22.09.2009 №50, від 21.10.2009 №60, від 04.11.2009 №0411/864/63, від 05.11.2009 №0511/639/64, від 24.11.2009 №2411/448/66, від 25.11.2009 №2511/436/68, від 01.12.2009 №76, від 08.12.2009 №77, від 21.12.2009 №78, від 23.12.2009 №79, від 12.01.2010 №6, від 20.01.2010 №7, від 26.01.2010 №11, від 05.02.2010 №14, 08.02.2010 №15, від 08.02.2010 №16, від 15.02.2010 №17, від 23.02.2010 №20, від 01.03.2010 б/н, від 25.03.2010 б/н, від 29.03.2010 б/н та з Товариством з обмеженою відповідальністю "Донбасс-Стройсервіс" за договорами від 04.06.2009 № 38, від 04.06.2009 № 42, від 16.06.2009 №48, від 22.06.2009 № 53 підтверджується первинними документами податкового обліку, які характерні для такого роду господарських взаємовідносин та обов'язковість ведення яких передбачена нормами законодавства України, а саме: видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними, подорожними листами, приходними ордерами, актами виконаних робіт, регістрами бухгалтерського обліку.

При оцінці правильності врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагентів товарів та послуг, суди окрім дослідження первинних документів, складених на реалізацію вищенаведених договорів, також дослідили наявні в матеріалах справи документи бухгалтерського обліку підтверджуючі факт оприбуткування придбаного позивачем товару у контрагентів.

При цьому, суди окрім дослідження первинних документів, складених в ході господарських операцій з спірними контрагентами, дослідили первинні документи, що підтверджують подальше використання придбаних товарів, внаслідок чого, також дійшли обґрунтованого висновку про реальність їх отримання позивачем від спірних контрагентів та про фактичне їх використання у власній господарській діяльності.

При укладенні договорів сторонами було досягнуто усіх істотних умов, вони спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідають економічному змісту та чинному законодавству.

У пункті 1.3 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 того самого Закону платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до положень Закону України «Про податок на додану вартість» визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно вимог підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до пункту 5.1. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" платник податку відносить до складу валових витрат суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати на придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, встановлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судами були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту та валових витрат, а також реальне виконання сторонами, укладених правочинів.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит та валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

З огляду на встановлені судами обставини у справі, а також беручи до уваги висновки судово-економічної експертизи призначеної ухвалою суду першої інстанцій від 18.01.2011, якими, спростовано факти завищення позивачем валових витрат та податкового кредиту та підтверджено правильність складання первинних документів.

Оскільки позивачем доведено дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до складу податкового кредиту, валових та валових витрат, а також надано всі первинні документи, що стосуються господарської операції за участю контрагента, які фактично підтверджують реальне здійснення правочину і досягнення позивачем законної мети його здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод поставки товарів - для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання товару в господарській діяльності, відтак суди дійшли правильного висновку про правомірність формування позивачем складу податкового кредиту та валових витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентом.

Окрім того, суди, оцінюючи висновки податкового органу про нікчемність правочинів, укладених позивачем з контрагентом, дійшли вірних висновків про те, що факт нікчемності правочинів або визнання їх такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам статей 203, 215, 228, Цивільного кодексу України, має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтується на нормах закону, а тому підлягають скасуванню.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судів першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, що у відповідності до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька - залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.03.2012 - залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
М.В.Сірош