Справа № 806/130/16
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року Житомир справа № 806/130/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Романченка Є.Ю., суддів: Попової О.Г., Капинос О.В.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю: позивача, представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідачів - Головакової В.А., Русецької Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання дій протиправними, скасування наказу від 22.12.2015, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням ухвали суду від 31.03.2016, просив визнати протиправними дії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо звільнення ОСОБА_4 з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області; скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з вказаної посади; поновити його на посаді заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області з 22.12.2015; стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_4 зазначав, що з 08.10.2015 призначений на посаду заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області. З 07.12.2015 був відсторонений від виконання обов'язків. 21 січня 2016 року при з'ясуванні строків такого відсторонення у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру довідався про те, що його було звільнено з посади за згодою сторін, відповідно до наказу від 22.12.2015. Так як ніякої заяви про звільнення за згодою сторін з посади в грудні 2015 року не писав і його волі на таке звільнення не було, позивач вважає, своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам закону.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити, посилаючись на доводи наведені у позові та письмових поясненнях. Позивач зазначав, що в даному випадку волевиявлення щодо звільнення було одностороннім, так як написання заяви було обов'язковою умовою при працевлаштуванні, отже носить примусовий характер і не може бути підставою для звільнення.

Представник відповідача - Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області в засіданні суду позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, на підставі доводів наведених у письмових запереченнях. Указала, що підставою для видачі спірного наказу була власноручно за власним бажанням написана заява позивача, в якій відображено його бажання звільнитися з посади за угодою сторін. Зазначена заява в автоматизованій системі загального діловодства Держгеокадастру зареєстрована 22.12.15 за вх. № 23-92029/0/1-15. Із цією заявою погодився виконуючий обов'язки Голови Держгеокадастру ОСОБА_5, про що свідчить підпис на заяві позивача, та в день реєстрації такої заяви видано відповідний наказ.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів і покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Безспірно встановлено, що, за погодженням з Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України, наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 08 жовтня 2015 року № 1337-т призначено ОСОБА_4 на посаду заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області як такого, що успішно пройшов стажування на цій посаді, в порядку переведення з Відділу Держземагенства у Коростишівському районі Житомирської області, з присвоєнням йому 13-го рангу державного службовця.

Наказом в.о. Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22 грудня 2015 року № 1708-то звільнено ОСОБА_4 з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України.

Підставою для прийняття наказу слугувала заява ОСОБА_4.

22 грудня 2015 року в.о. начальника Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області винесено наказ № 23-к "Про оголошення наказу Держгеокадастру України від 22.12.2015 № 1708-то "Про звільнення ОСОБА_4В.".

Із відмітки вчиненої на цьому наказі видно, що позивач відмовився від ознайомлення із наказом про звільнення.

У зв'язку з цим, головним спеціалістом бухгалтером Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області ОСОБА_7, головним спеціалістом сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області ОСОБА_3 та в.о. начальника Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області ОСОБА_8 складено акт до наказу за № 23-к від 22.12.2015 "Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом" від 22 грудня 2015 року, а також акт "Про відмову в отриманні трудової книжки серії АО № 577475 в зв'язку із звільненням" від 22.12.2015.

Зі змісту цих актів видно, що наказ від 22.12.15 № 1708-то було зачитано, проте ОСОБА_4 відмовився від підпису та отримання трудової книжки.

Копію наказу від 22.12.2015 № 1708-то разом зі згаданими актами позивачу направлено супровідним листом від 11.01.2016 за вих. № 19-612-99.4-4445/2-15.

Не погоджуючись зі своїм звільненням ОСОБА_4 указує на те, що заява, на підставі якої прийнято спірний наказ, є нікчемною та такою, що не породжує правових наслідків. Так як цієї заяви він не подавав і ця заява має ряд недоліків, а саме: не відповідає вимогам закону, не містить дати звільнення, строку припинення трудового договору та причин звільнення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням наведеного, суд зазначає слідуюче.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII (зі змінами та доповненнями).

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон).

За змістом положень частини першої указаної статті Закону, державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці .

Підстави припинення трудового договору (звільнення з роботи) перелічені, зокрема, у статті 36 КЗпП України.

Згідно зі пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що за згодою сторін може припинятись як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таке припинення можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто згоду про припинення трудового договору. Пропозиція про припинення трудового договору може надходити як з боку працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. Якщо інша сторона погоджується з висловленою пропозицією, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи.

Закон не встановлює форми угоди сторін про припинення трудового договору. Тому така згода може бути вираженою як в усній, так і письмовій формі. Якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від працівника, то він подає письмову заяву, в якій викладає своє прохання про звільнення його з роботи.

Однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 звернув увагу судів на те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Згідно зі п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Відповідно до Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731 (далі - Порядок № 731), заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, звільнення з посади оформляються власноручно.

Із оглянутої в судовому засіданні особової справи ОСОБА_4 з'ясовано, що ним власноручно на ім'я голови Держгеокадастру ОСОБА_9 була написана заява про його звільнення з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Вказана заява 22 грудня 2015 року була зареєстрована в Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру за вх. № 23-92029/0/1-15, на заяві позивача накладено підпис Виконуючого обов'язки голови Держгеокадастру ОСОБА_5 і прийнято наказ про звільнення позивача з роботи відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

У контексті наведеного, а також на спростування тверджень позивача про нікчемність його заяви, суд відмічає, що листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.12.2015 за № ДС-22-28-015-18467/23-15 ОСОБА_4 - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області, було викликано до Держгеокадастру на 09:00 22 грудня 2015 року.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач прибув до Держгеокадастру в зазначений термін. Указане підтверджено представником Держгеокадастру та не заперечувалося ані позивачем, ані його представником у судовому засіданні.

Судження позивача про те, що заява про звільнення від 22.12.15 не породжує правових наслідків звільнення з посади, оскільки містить, на думку позивача, певні недоліки є хибними. Так як якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від працівника, то він подає письмову заяву, в якій викладає своє прохання про звільнення його з роботи. При цьому чинним законодавством форми та вимог до такої заяви не встановлено.

В той же час, заява ОСОБА_4 про звільнення була власноруч написана ним, у ній зазначено підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України.

Не зазначення позивачем у заяві дати звільнення свідчить про його згоду на визначення відповідачем як роботодавцем остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу.

Також суд ураховує, що відсутність у заяві конкретної дати з якої працівник хотів би звільнитися не є підставою для скасування наказу про звільнення на підставі такої заяви, винесеного у день її надходження. Так як законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Прийняття роботодавцем наказу у день надходження заяви свідчить про відсутність безпідставних зволікань з його боку та погодження звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Натомість не зазначення працівником дати з якої б він хотів припинити трудовий договір свідчить про його бажання звільнитися негайно.

За наведених обставин суд приходить до переконання, що заява позивача є належно оформленою та при згоді Держгеокадастру могла бути підставою для прийняття спірного наказу.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України.

Угода сторін про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України досягнута сторонами 22.12.2015 та підтверджена в подальшому шляхом видання наказу в.о. Голови Держгеокадастру від 22.12.2015 № 1708-то "Про звільнення ОСОБА_4В.".

При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що заява про звільнення з займаної посади за згодою сторін була написана під час прийняття на посаду та не породжує правових наслідків звільнення з посади, так як жодних доказів у підтвердження цього позивачем суду не надано. Порядку подачі працівником заяви про звільнення законодавством не встановлено.

Також колегія суддів критично оцінює твердження позивача стосовно того, що про звільнення йому стало відомо лише в січні 2016 року, зважаючи на таке.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_4 був присутні під час оголошення наказу про його звільнення, але відмовився від підпису про ознайомлення з цим наказом і отримання трудової книжки. Внаслідок його відмови були складені відповідні акти від 22.12.2015, які, згодом, разом із наказом про звільнення направлені поштою на його адресу.

Також зазначили, що впродовж грудня 2015 року - січня 2016 року ОСОБА_4 з'являвся до Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області та у розмовах підтверджував своє звільнення. За його вихід на роботу йому заробітна плата не виплачувалася, в табелі обліку робочого часу він не значиться.

За змістом пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 р., днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, ОСОБА_4 вважається звільненим з роботи з 22 грудня 2015 року.

Окремо суд зазначає, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, можливості відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що дії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо звільнення позивача та наказ від 22 грудня 2015 року № 1708-то "Про звільнення ОСОБА_4В." є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням встановленої законом процедури.

Статтею 19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

З огляду на викладене, суд вважає, що Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та наказу від 22 грудня 2015 року № 1708-то про звільнення ОСОБА_4 з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області за угодою сторін.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_4 про визнати протиправними дій щодо його звільнення з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру у Коростишівському районі Житомирської області та скасування наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22.12.2015 № 1708-то є безпідставними.

Оцінюючи позовні вимоги позивача про поновлення його на посаді та виплату заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, суд враховує, що вказані вимоги є похідними від вимог про визнання протиправними дій щодо звільнення позивача та скасування наказу Держгеокадастру від 22.12.2015 № 1708-то, підстав для задоволення яких суд не встановив, а тому у задоволенні вимог щодо поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу також необхідно відмовити.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Є.Ю. Романченко

Судді О.Г. Попова

О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 27 квітня 2016 р.