Справа № 820/844/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 травня 2016 р. №820/844/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Мельникова Р.В., Нуруллаєва І.С.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним висновку, скасування пункту рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд визнати протиправним "Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні" від 25.03.2015р. Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області; скасувати пункт 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до закінчення шестимісячного строку з дня постановлення Постанови КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 р. №1983 ОСОБА_5 подала заяву, а саме, 20.06.2003 р. та 04.07.2003 р. їй видана Посвідка на постійне проживання, серія НОМЕР_2. Підстав для відмови у видачі посвідки УПРФО ГУМВС України в Харківській області не знайшло. В Україні позивач проживає з 1986 року , а у м. Харкові з 2003 року. У позивача є дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася в м. Харкові та є громадянкою України. Позивач вважає, що рішення відповідачів порушує її права на постійне проживання в Україні та права і законні інтереси, як іноземки та матері, оскільки змушує її виїхати з України та покинути свою сім'ю та проживати окремо.

Від представника відповідачів ОСОБА_2 через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких представник відповідача зазначив, що 04.07.2003 позивачу було надано посвідку серії НОМЕР_2. У подальшому було здійснено обмін посвідки на НОМЕР_3 від 11.03.2005 та НОМЕР_4 від 04.11.2014. Головним управлінням ДМС України в Харківській області проведена перевірка матеріалів особової справи громадянки В'єтнаму ОСОБА_3, щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні та встановлено, що на момент звернення позивача із заявою щодо отримання посвідки, а саме 20.06.2003 року, норма Закону, котра надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, вже втратила чинність. Виходячи з вказаного, громадянка В'єтнаму ОСОБА_3 не мала права на документування посвідкою з зазначених підстав, а отже, оформлені їй посвідки серії НОМЕР_2 від 04.07.2003, НОМЕР_3 від 11.03.2005 та НОМЕР_4 від 04.11.2014 підлягають визнанню недійсними та вилученню. Державною міграційною службою України 14.08.2015 видано наказ № 104, пунктом 27 якого скасовано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 04.07.2003 про документування посвідкою на проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_3. Видані на підставі цього рішення посвідки НОМЕР_2 від 04.07.2003, НОМЕР_3 від 11.03.2005 та НОМЕР_4 від 04.11.2014 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню. Представник відповідачів вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачі діяли на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Представник позивача - ОСОБА_1, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів - ОСОБА_2, у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на наведені у письмових запереченнях обставини.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року, громадянка СРВ ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 р. в м. Хоа Бінь Республіки В'єтнам. До 1986 р. постійно проживала у В'єтнамі. В 1986 р. за власним бажанням прибула в Україну в м. Полтаву на працю по контракту за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР від 02.04.1981 р. З 1986 р. до 1997 р. працювала на прядильній фабриці м. Полтава, а потім навчалась у ПТУ при фабриці. В 1997 р. переїхала до м. Харкова. З 1997 р. до 1998 р. навчалась у Харківському Державному аграрному університеті. З 1998 р. до 2001 р. продовжувала навчання у ПТУ №40 м. Харкова. З 2001 р. до 2003 р. продовжувала навчання у ХНАДУ. З 2003 р. по теперішній час навчається у УНВЦ "Укртехпрогрес", одночасно з навчанням займається підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток. На даний час зареєстрована за УНВЦ "Укртехпрогрес" м. Харкова.

Вказаним висновком рекомендовано документувати громадянку Вєтнаму ОСОБА_3 посвідкою на проживання в Україні для іноземних громадян.

З матеріалів справи вбачається, що ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_3 посвідку на проживання серії НОМЕР_5 від 04.07.2003 року, строком до 04.07.2005 року .

Висновком ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 11.03.2005 року, рекомендовано продовжити безстроково термін дії посвідки серії НОМЕР_5 від 04.07.2003 року на постійне проживання в Україні для іноземних громадян, громадянці Вєтнаму ОСОБА_3 .

Таким чином, ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_3, посвідку на проживання серії НОМЕР_6 від 11.03.2005 року, термін дії "безстроково", що також підтверджується копією посвідки.

ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області, на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 року, здійснило обмін посвідки на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку, відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 р.

Отже, позивачу була видана посвідка серії НОМЕР_4 від 04.11.2014 року.

Окрім того, у паспорті позивача міститься штамп з печаткою відповідного органу "Видано посвідку на постійне проживання" (а.с.20).

Як вбачається з матеріалів справи, ГУДМС України в Харківській області 25.03.2015 року складено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання, яким рекомендовано визнати, що висновок від 04.07.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області про задоволення клопотання громадянки СРВ ОСОБА_3 про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

Вказане рішення (висновок) відповідача вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону.

Наказом Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання " № 104 від 14.08.2015р., зокрема пунктом 27 визначено, що на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 25.03.2015 року стосовно ОСОБА_3, скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 04.07.2003, серії НОМЕР_3 від 11.03.2005 та серії ІН № НОМЕР_4 від 04.11.2014 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Не погодившись з вказаними рішеннями відповідачів позивач звернулася до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку.

Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

Як зазначалося раніше, ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_3 посвідку на проживання серії НОМЕР_5 від 04.07.2003 року, строком до 04.07.2005 року .

Висновком ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 11.03.2005 року рекомендовано продовжити безстроково термін дії посвідки на постійне проживання в Україні для іноземних громадян серії НОМЕР_5 від 04.07.2003 року громадянці Вєтнаму ОСОБА_3 . Потім, 11.03.2005 року останньому ВГІРФО ГУ МВС України у Харківській області було здійснено обмін бланку посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 на посвідку на постійне місце проживання в Україні, серії НОМЕР_6 від 11.03.2005 року термін дії "безстроково". ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області здійснило обмін посвідки на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_6, у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку та видана позивачу посвідка серії НОМЕР_4 від 04.11.2014 року.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживанн, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідачами у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

На думку відповідачів, на момент звернення ОСОБА_3 (20.06.2003 року), положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Так, згідно п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1986 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 04.07.2003 р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області 17.07.2003 р. проводив перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 25.03.2015 р. про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого Державною міграційною службою України наказом №104 від 14.08.2015 року скасовано як рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам_ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 так і видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 04.07.2003, серії НОМЕР_3 від 11.03.2005 та серії ІН № НОМЕР_4 від 04.11.2014.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому відповідачами не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Дана позиція повністю узгоджується з ухвалами Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року №К-36527/10 та від 02 вересня 2011 року К-36529/10.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, займається підприємницькою діяльністю, за час проживання на Україні у позивача народилася дитина, яка також проживає на Україні разом з позивачем, та має громадянство України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, висновок Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 25.03.2015 р. є протиправним, а позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування пункту 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання " від 14.08.2015р., суд зазначає.

Оскільки оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання " № 104 від 14.08.2015р., зокрема пункт 27, прийнятий на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 25.03.2015 року, який судовим розглядом визнаний протиправним, тому суд вважає за необхідне скасувати пункт 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" від 14.08.2015р.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідачами не було надано жодних доказів, які спростовують вимоги адміністративного позову, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним висновку, скасування пункту рішення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним "Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні" від 25.03.2015р. Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області.

Скасувати пункт 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" від 14.08.2015р.

Стягнути з Державної міграційної служби України за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 275.60 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок).

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 275.60 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2016 року.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Мельников Р.В.

Нуруллаєв І.С.