Справа № 826/22737/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 травня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Борисюк Л.П.

Собківа Я.М.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.09.2015 р. №600-15; - зобов'язання вчинити дії, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Калуга Російської Федерації, за національністю - росіянин, за віросповіданням - атеїст, в Україні проживає у АДРЕСА_1.

Як було повідомлено позивачем, перебуваючи на території РФ, він брав активну участь в русі «Русский образ», в той же час з 2013 року, після арешту лідера руху ОСОБА_5 спецслужбами РФ, позивач приймав активну участь в допомозі останньому, адже він є його другом, при цьому, на переконання заявника, справа проти ОСОБА_5, є сфабрикованою, а на всіх друзів та близьких ОСОБА_5 здійснюється тиск з боку ФСБ РФ.

До України заявник прибув 04.12.2014 року за національним паспортом громадянина РФ та, як він пояснив, перед від'їздом в Україну він їздив в м. Обнінськ попрощатися з дітьми та залишити гроші колишній дружині на деякий час. Прямих літаків до м. Дніпропетровська на той час не було, а летіти з пересадкою було дорого, тому він сам шукав найдешевший спосіб дістатися в Україну.

У зв'язку із причетністю до діяльності руху «Русский образ», безпосереднього спілкування та підтримки його лідера ОСОБА_5, заявник вважає, що на теперішній час обмежені його свободи, можливість існування та проживання на території РФ, а вразі повернення в країну громадянської належності його життю та життю його близьких може загрожувати небезпека.

Так, 18.02.2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України у Дніпропетровській області) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, в якості підстав для виїзду з останньої країни постійного місця проживання вказано політичні причини, між тим, зазначивши, що перебував у членстві руху «Русский образ».

Разом з тим, зазначено позивачем, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо, причетним у країні громадянської належності він не був, заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались.

Державною міграційною службою України 07.09.2015 року стосовно позивача прийнято рішення №600-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч. 1 ст. 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

На підставі вказаного рішення, Управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській області винесено повідомлення від 24.09.2015 року №35, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні його заяви.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №600-15 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (надалі-Закон №3671-VI).

Так, пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) встановлено: біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

3) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статті 5 Закону №3671-VI, особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок.

Статтею 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно статті 9 Закону №3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Так, працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Крім того, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

В разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України (ч.8 ст.9 Закону №3671-VI).

У відповідності до частини 11 статті 9 Закону №3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у відповідності до частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

На підставі частини 5 статті 10 Закону №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив побоювання за власне життя, у зв'язку із ситуацією в країні громадянської належності, що склалася з огляду на його громадську діяльність та, зокрема, участь у русі «Русский образ», через що він, відповідно і покинув Російську Федерацію.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником до міграційного органу та до суду документи мають суперечливий характер та не підтверджують дійсності обставин здійснення кримінального переслідування позивача в країні громадянської належності.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби, як то вимагає стаття 5 Закону 3671-VI, позивачем не наведено та не надано, а судом, відповідно, таких не встановлено.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за результатами проведених співбесід ГУ ДМС України у Дніпропетровській області прийнято висновок (від 27.05.2015 р.№2010 DP 0034) та додаток до висновку (від 09.07.2015 р. №2015 DP 0034) про відмову у визнанні громадянина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI, з підстав недоведеності обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, що відповідно стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Так, з вказаного рішення вбачається, що підставою відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, визначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Суд першої інстанції у своїй постанові правильно зазначив, що Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи:

1) визначення фактів, які відносяться до справи;

2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що заява позивача не відповідає вищенаведеним критеріям, що, відповідно, і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову, оскільки позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення відповідача від 07.09.2015 року №600-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Борисюк Л.П.

Собків Я.М.

Повний текст ухвали виготовлено 12.05.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Собків Я.М.

Борисюк Л.П.