Справа № 826/2778/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2778/14 Головуючий у 1-й інстанції: Катющенко В.П. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував на державній службі та з 21.11.2011 обіймав посаду головного спеціаліста відділу контролю за діяльністю центрального апарату та територіальних органів Контрольно-ревізійного управління Міністерства юстиції України. З 25.01.2012 переведений на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, про що свідчить копія трудової книжки, наявна в матеріалах справи.

10.01.2014 позивач звернувся із заявою до заступника Міністра юстиції - керівника апарату Іващенка Ю.І. про звільнення його з роботи 15.01.2014 відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України. Крім того, у заяві просив провести розрахунок та виплату належної йому заробітної плати, зокрема, з урахуванням судових рішень, вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористані відпустки за 2013-2014 роки.

Листом від 14.01.2014 №14-Я/31 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що зазначені у заяві позивача факти перевірені Національним агентством України з питань державної служби та Державною інспекцією України з питань праці та порушень з боку Міністерства юстиції не встановлено. Також зазначено, що оскільки Міністерство юстиції України дотримується вимог законодавства про працю та умов трудового договору, підстави для звільнення позивача відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України відсутні.

15.01.2014 позивачем на адресу заступника Міністра юстиції - керівника апарату Іващенка Ю.І. скеровано лист, яким повернено службове посвідчення Міністерства юстиції України від 10.01.2012 №769 та зазначено, що оскільки за даних обставин згоди роботодавця щодо звільнення з роботи законодавством не вимагається, позивач вважає трудовий договір розірваним у визначений ним строк, який надійшов на адресу Міністерства юстиції України 24.01.2014 та зареєстровано за вх. № Я-1203.

Доповідною запискою начальника Управління внутрішнього аудиту Власової І.А. від 20.01.2014 №18-48/16 повідомлено заступника Міністра юстиції - керівника апарату Іващенка Ю.І. про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці протягом 16 та 17 січня 2014 року.

За фактом відсутності позивача на роботі посадовими особами Міністерства юстиції України складені відповідні акти від 16.01.2014, 17.01.2014 та 20.01.2014.

20.01.2014 заступник Міністра юстиції - керівник апарату Іващенко Ю.І. направив позивачу лист №14-48/40, у якому просив надати письмові пояснення щодо причин відсутності 16, 17 та 20 січня 2014 року на робочому місці.

Цього ж дня відповідачем на адресу ОСОБА_2 надіслана телеграма з повідомленням про те, що в Міністерстві юстиції України 20.01.2014 відбулась атестація працівників Управління внутрішнього аудиту, а тому позивачу необхідно прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби для ознайомлення з результатами атестації.

За фактом відсутності позивача на роботі посадовими особами Міністерства юстиції України складені відповідні акти від 21.01.2014, 22.01.2014, 23.01.2014, 24.01.2014, 25.01.2014, 27.01.2014, 28.01.2014, 29.01.2014, 30.01.2014, 31.01.2014 та 03.02.2014.

Наказом заступника Міністра - керівника апарату Іващенка Ю.І від 03.02.2014 №178/к «Про звільнення ОСОБА_2» позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту 03.02.2014 за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Листом від 04.02.2014 №14-48/95 відповідачем на адресу ОСОБА_2 надіслано копію вищевказаного наказу та запропоновано прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби для отримання трудової книжки.

Вказаний лист позивач отримав 06.02.2014 та 07.02.2014 отримав трудову книжку у відповідача з відповідними записами.

Вважаючи звільнення незаконним, наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для визнання незаконним звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України та скасування наказу про звільнення від 03.02.2014 №178/к , відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та, відповідно, про визнання недійсним запису до трудової книжки про звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За вимог трудового законодавства працівник вважається звільненим з дати видання наказу про звільнення або з дати, зазначеної у наказі про звільнення.

Тобто, при відсутності наказу про звільнення, трудові відносини вважаються такими, що не припинені, та, відповідно, позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Як вже було зазначено вище, позивач просив звільнити його із займаної посади у зв'язку із невиконанням Мінюстом умов трудового договору з 16.01.2014 року за ст. 38 КЗпП України. Натомість листом Міністерства юстиції позивача було повідомлено про відсутність підстав для його звільнення відповідно до ч. 3 ст 38 КЗпП України.

До того ж, як свідчать матеріали справи, Мінюст неодноразово звертався до позивача із листами про надання пояснень щодо його відсутності на роботі. Про відсутність позивача на робочому місці з 16.01.2014 року по 03.02.2014 року щоденно складалися акти, які також наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до частини четвертої ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наведене повністю спростовує доводи апелянта про те, що відповідач діяв не у порядок та спосіб, передбачений законами України.

Також судом першої інстанції зроблено висновок про те, що довідка, надана позивачем про те, що останній перебував на амбулаторному лікуванні у період часу з 16.01.2014 по 20.01.2014, видана Центром первинної медико-санітарної допомоги Печерського району м. Києва, не відноситься до документів, які підтверджують тимчасову непрацездатність, визначені Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 року №455, а звернення позивача 03.02.2014 за консультативною допомогою, не є поважною причиною відсутності його на роботі 03.02.2014, позаяк направлення на стаціонарне лікування та щорічний епікріз всупереч положенням п. 2.19. вищезазначеної Інструкції не містять часу проведеної консультації, печатки лікувально-профілактичного закладу та відсутні докази про госпіталізацію позивача на стаціонарне лікування.

Доводи апелянта полягають у тому, що вимогами п. 1.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 року №455 зазначено перелік осіб, яким видається листок непрацездатності, а саме, зокрема, працюючим громадянам. А оскільки він, позивач, є безробітним з 16.01.2014 року, то відповідно до п. 2.18 цієї ж Інструкції безробітним видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не бере до уваги доводи апелянта, оскільки, як вже не зазначалося, за вимогами трудового законодавства працівник вважається звільненим з дати видання наказу про звільнення або з дати, зазначеної у наказі про звільнення. Позивача повідомляли про те, що відсутні підстави для його звільнення відповідно до ч. 3 ст 38 КЗпП України.

Що ж стосується вимог ОСОБА_2 про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення атестації 20.01.2014 під час його хвороби, колегія суддів мотивує свою позицію наступним.

Порядок проведення атестації державних службовців встановлено Положенням про проведення атестації державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1922.

Відповідно до пункту 6 вказаного порядку термін і графік проведення атестації затверджується наказом керівника і доводяться до відома державних службовців, які атестуються, не пізніше ніж за місяць до проведення атестації.

Як вбачається з графіку проведення атестації державних службовців апарату Міністерства юстиції України у січні-березні 2014 року, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.11.2013 року №1722/к, датою проведення атестації ОСОБА_2 є 20.01.2014 року. Із вказаним графіком позивач був ознайомлений 29.11.2013 року, що підтверджується його підписом на контрольно-реєстраційній картці до вказаного наказу (том 1 а.с. 108-110).

Таким чином позивача своєчасно було повідомлено про проведення атестації у Міністерстві юстиції України.

Пунктом 10 Положення про проведення атестації державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1922 встановлено, що на засідання комісії запрошуються працівник, який атестується, та його безпосередній керівник. Якщо державний службовець не з'явився на засідання комісії без поважних причин, комісія має право провести атестацію за його відсутності.

Зважаючи на відсутність доказів, які б підтверджували тимчасову непрацездатність позивача, відсутні відповідно і поважні причини не прибуття ОСОБА_2 на засідання атестаційної комісії.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції також правомірно зазначив, що вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України задоволенню не підлягають, оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 29.04.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.