Справа № 462/258/16-а
Суддя: Бориславський Ю. Л.
Дата ухвалення: 2016-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 462/258/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

при секретарях: Каралюс Т.Р., Юрчишин О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в особі органу опіки та піклування, за участю третьої особи - ОСОБА_3 - про зобов'язання вчинити дії, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в особі органу опіки та піклування, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить зобов'язати відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на укладення договору купівлі-продажу на його ім'я 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_3, у якій право на користування має його малолітня донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.11.2015р. комісією з питань захисту прав дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви щодо надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Відмова мотивована тим, що між заявником та матір'ю малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 не досягнуто згоди щодо управління майном, у якому малолітня ОСОБА_2 має право користування. Вказав, що купівля ним 1/3 частки квартири, що належить його матері ОСОБА_4, в якій з народження проживає та зареєстрована його малолітня донька ОСОБА_2 та він є власником 2/3 частки, жодним чином не порушує права ОСОБА_2, не обмежує їх. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 21.12.2015р. /а.с.30/, позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що малолітня ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 та проживає у ній постійно. Позивач, який є батьком малолітньої ОСОБА_2 жодним чином не обмежує її право користування спірною квартирою, несе витрати по сплаті комунальних послуг та здійсненню ремонту в даній квартирі, крім того, донька перебуває на його утриманні. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача Тинська Б.В, яка діє на підставі довіреності від 20.05.2015 р. /а.с.38/ в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила. Вказала, що орган опіки та піклування ЗРА ЛМР надав позивачу відмову, оскільки немає домовленості між батьками малолітньої ОСОБА_2, тобто згоди матері ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу квартири, що передбачено законодавством.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові заперечення та пояснила, що дії позивача з приводу купівлі частки квартири АДРЕСА_1 такими, що порушують права та інтереси їхньої малолітньої доньки ОСОБА_2, оскільки після того, як позивач стане одноосібним власником даної квартири, він буде вчиняти дії щодо зняття з реєстрації місця проживання в спірній квартирі її, ОСОБА_3, а відтак, вона, як матір малолітньої ОСОБА_2 будучи позбавленою права користування квартирою змушена буде виселитися з неї разом з малолітньою донькою. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст.176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.18 вказаного Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Крім того, ч.1 ст.156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що 12.11.2015 р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради було розглянуто заяву гр. ОСОБА_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 щодо надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та, згідно витягу з протоколу № 22, вирішено, що немає підстав для задоволення даної заяви, у зв'язку з тим, що між заявником та матір'ю малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 не досягнуто згоди щодо управління майном, у якому право користування має малолітня дочка ОСОБА_2 /а.с.4/.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого Львівським міським управлінням юстиції 12.07.2006р., батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.7/.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про право власності на квартирну № 03410-3 від 25.12.1995р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_1/а.с.10/.

Згідно змісту копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.2008р. ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.45/.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2008 р., 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 /а.с.46/.

Крім того, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають в квартирі АДРЕСА_1, на момент звернення позивача з позовною заявою до суду, в спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 та їхня малолітня донька ОСОБА_2 /а.с.11-12/.

Суд критично оцінює доводи третьої особи про те, що придбання позивачем у власність 1/3 частини спірної квартири в подальшому призведе до позбавлення малолітньої ОСОБА_2 права користування такою, оскільки позивач, будучи на даний час власником 2/3 частини даної квартири, не заявляє вимог про визнання втратившим право на користування квартирою та виселення. Крім цього, Законом України «Про охорону дитинства» та Житловим кодексом України визначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що право малолітньої ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1, в якій вона зареєстрована та постійно проживає, жодним чином не буде порушено тим, що позивач укладе договір купівлі-продажу 1/3 частки спірної квартири, що на даний час належить його матері та стане одноосібним власником.

Разом з тим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію /вільний розсуд/ суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, не порушуючи принцип розподілу влади.

Із змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу норм п.п.66, 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року, вбачається, що повноваження органу опіки та піклування щодо надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дітей належать до дискреційних повноважень, тобто уповноважений орган має право вибору щодо надання такого дозволу.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження щодо надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дітей /що належить їм на праві власності чи праві користування/ є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Відтак, за своєю правовою природою, повноваження Комісії з питань захисту прав дитини є дискреційним повноваженням.

Таким чином, зобов'язання відповідача прийняти конкретне позитивне рішення про надання дозволу на купівлю 1/3 частки квартири було б формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та суперечило б завданням адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З метою забезпечення прав та законних інтересів позивача та керуючись завданнями та принципами здійснення адміністративного судочинства, суд приходить до переконання про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути питання щодо надання дозволу на укладення позивачем договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.2, 6, 9, 11, 69, 71, 86, 158, 160, 162, 163, 167 КАС України, ст.ст.7, 141, 155, 176 Сімейного кодексу Україну, ст.ст.11, 12, 17 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, повторно розглянути питання щодо надання дозволу ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_3, у якій право на користування має малолітня дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання в 10-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні під час оголошення, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.