Справа № 814/1484/14
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/1484/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість та з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, про скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області подала апеляційну скаргу на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою від 28 серпня 2014 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Миколаївський окружний адміністративний суд в повному обсязі задовольнив адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 21 травня 2014 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 33 226,25 грн. (в т.ч. 26 581 грн. - за основним платежем, 6 645,25 грн. - за штрафними санкціями) та № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 9 668,25 грн. (в т.ч. 7 734,6 грн. - за основним платежем, 1 933,65 грн. - за штрафними санкціями), про скасування рішення від 21 травня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску на загальну суму 22 331,85 грн. (в т.ч. 19 419 грн. - донарахований єдиний внесок, 2 912,85 грн. - штрафні санкції).

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать нормам матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що актом документальної планової виїзної перевірки позивача за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р., від 28.04.2014 р. встановлено завищення позивачем валових витрат, що призвело до заниження податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності та єдиного внеску.

Апелянт зазначає, що самозайнята особа на загальній системі оподаткування має право включити до валових витрат вартість паливно-мастильних матеріалів, використаних на перевезення в межах підприємницької діяльності по шляхових листах та оплачених послуг, за умови документального підтвердження, що дані витрати пов'язанні з підприємницькою діяльністю. Так як ФОП ОСОБА_1 до перевірки надав лише акти виконаних робіт, в яких зазначено тільки назви населених пунктів, між якими здійснювалися вантажні перевезення автомобілями позивача, витрати ППМ за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. правомірно розраховано податковим органом по формулі згідно п.4.4 Наказу Міністерства транспорту України від 10.01.1998р. №43 «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що в період з 31.03.2014р. по 18.04.2014р. ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області провела документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., за результатами якої складений акт перевірки від 28.04.2014р. №1595/14-02-17-03-.

В зазначеному акті перевірки зафіксовано порушення, на думку податкового органу, позивачем: п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2011 рік на 7734,60 грн.; п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на 26 581 грн.; абз. 3 п.п.1 п.1 ст.4, п.п.1, п.п.2 п.1 ст.6, п.п.2 п.1 ст.7, п.5 ст.8, абз.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження суми єдиного внеску за 2011 рік на 19 419 грн.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі цього акту перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області 21.05.2014р. прийняла:

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 33 226,25 грн. (в т.ч. 26 581 грн. - за основним платежем, 6 645,25 грн. - за штрафними санкціями);

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 9 668,25 грн. (в т.ч. 7 734,6 грн. - за основним платежем, 1 933,65 грн. - за штрафними санкціями);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску на загальну суму 22 331,85 грн. (в т.ч. 19 419 грн. - донарахований єдиний внесок, 2 912,85 грн. - штрафні санкції).

Суд першої інстанції встановив, що підставою для донарахування податку на доходи, отримані позивачем від провадження господарської діяльності, ДПІ вказала факт завищення позивачем витрат в сумі 51564 грн., внаслідок чого відбулось заниження чистого оподатковуваного доходу. Вказана сума завищених витрат складається з: 15 235 грн. - вартість придбаних позивачем у вересні 2011 року та у жовтні 2011 року паливно-мастильних матеріалів (дизпалива), які, за висновками податкового органу, не призначаються для їх використання в господарській діяльності; 36 329 грн. - витрати на ПММ за здійснені вантажні перевезення покупцям-замовникам, якими не здійснено оплату за надані послуги станом на 31.12.2011р.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність податковим органом завищення позивачем витрат на 51 564 грн., зазначивши, що ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області не дотримано вимог Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 №984, в частині щодо чіткого викладення в акті перевірки змісту порушення, з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, які порушені платником податків, в частині зазначення періоду фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, в частині зазначення первинних документів, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, що підтверджують факт порушення.

Суд першої інстанції встановив, що акт перевірки не містять жодного посилання на первинні документи, які б підтверджували висновки ДПІ, що позивач витратив дизпалива більше, ніж було необхідно для здійснення перевезень, і, відповідно, зависив суму витрат операційної діяльності. Такі висновки ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області обґрунтовані виключно її власними розрахунками в акті перевірки, правильність яких, в частині щодо визначення кількості та вартості придбаного палива позивач заперечував.

Також суд першої інстанції встановив, що при визначенні витрат палива позивач користувався наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», відповідно до яких базова лінійна норма на пробіг автомобілів Volvo FH12 залежить від марки двигуна і варіюється від 16,5 до 19,4 л/100 км (м3/100 км).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що для розрахунку витрат ПММ ДПІ безпідставно застосувала показник 16,5 (мінімальний), при тому, що в одному автомобілі - двигун d12a (норма - 19,4), - в іншому - двигун d12c (норма - 19,0).

Також, суд першої інстанції встановив, що дані про пробіг автомобілів ДПІ зазначила на підставі наданих позивачем актів виконаних робіт і таблиці відстані між населеними пунктами та обласними центрами України і незважаючи на те, що позивач заперечував визначений відповідачем пробіг автомобілів, в акті перевірки відсутні посилання на результати дослідження ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва первинних документів (актів виконаних робіт).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції відхилив розрахунки ДПІ і, відповідно, дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача про завищення позивачем суми витрат на 15 235 грн.

Перевіряючи правильність висновків податкового органу щодо завищення ФОП ОСОБА_1 суми витрат на 36 329 грн., у зв'язку з включенням до їх складу витрат на ПММ за здійснені вантажних перевезень покупцям-замовникам, якими станом на 31.12.2011р. не здійснена оплата за надані послуги, суд першої інстанції встановив, що суть порушення полягає в тому, що наявність станом на 31.12.2011р. дебіторської заборгованості ПАТ «Новокаховський завод плавлених сирків», ТОВ «Компанія ТЕТРА ТРЕЙДІНГ», ТОВ «Триалтранс» перед позивачем за надані ним послуги з перевезення вантажів (тобто неотримання позивачем доходів у 2011 році) унеможливлювала декларування позивачем витрат на паливно-мастильні матеріали, що були придбані та використані для таких перевезень.

Суд першої інстанції визнав недоведеними такі висновки податкового органу та зазначив, що: висновки ДПІ про витрачену позивачем для перевезення кількість ПММ і про вартість ПММ не підтверджені посиланням на відповідні первинні документи; розрахунки ДПІ є суперечливими та незрозумілими; використаний відповідачем алгоритм розрахунків не передбачений нормами Податкового кодексу України; податковий орган не довів, що до витрат за підсумками 2011 року позивач включив в повному обсязі вартість ПММ, які використані для перевезення у грудні 2011 року вантажів на замовлення ПАТ «Новокаховський завод плавлених сирків», ТОВ «Компанія ТЕТРА ТРЕЙДІНГ», ТОВ «Триалтранс».

Суд першої інстанції встановив, що зазначаючи в акті перевірки від 28.04.2014р. №1595/14-02-17-03- про порушенням позивачем п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва не вказує в такому акті ні про господарські операції позивача, ні про первинні документи, на підставі яких сформований податковий кредит, ні про суть допущених позивачем порушень.

Доводи податкового органу про заниження позивачем суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування прямо пов'язані з доводами про заниження суми чистого оподатковуваного доходу, тому судом першої інстанції відхилені як безпідставні.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є податкові повідомлення-рішення від 21 травня 2014 року № та №, а також рішення про застосування штрафних санкцій від 21 травня 2014 року №, які прийняті ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на підставі акту від 28.04.2014р. №1595/14-02-17-03- документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р.

Зазначеним актом відповідач зафіксував порушення позивачем:

- п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2011 рік на 7734,60 грн.;

- п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на 26 581 грн.;

- абз. 3 п.п.1 п.1 ст.4, п.п.1, п.п.2 п.1 ст.6, п.п.2 п.1 ст.7, п.5 ст.8, абз.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження суми єдиного внеску за 2011 рік на 19 419 грн.

Апеляційний суд встановив, що висновки податкового органу про порушення вказаних норм податкового законодавства ґрунтуються на тому, що ФОП ОСОБА_1 у 2011 році завищено витрати на суму 51 564 грн., внаслідок чого занижений розмір чистого оподатковуваного доходу на вказану суму. Зокрема, в акті перевірки зазначено, що за даними декларації про доходи за період з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. валові витрати платника податків склали 741 558 грн., тоді як за даними перевірки сума витрат у вказаному періоді складає 689 994 грн.

Згідно акту перевірки сума завищених позивачем витрат складається з: 15 235 грн. - вартість придбаних позивачем у вересні 2011 року та у жовтні 2011 року паливно-мастильних матеріалів (дизпалива), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності позивача; 36 329 грн. - витрати на паливно-мастильні матеріали за здійснені вантажні перевезення покупцям-замовникам, якими станом на 31.12.2011р. не здійснено оплату за надані послуги.

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п.177.4 ст.177 Кодексу до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Апеляційний суд встановив, що основним видом діяльності позивача у період, який перевірявся, є «вантажний автомобільний транспорт» (КВЕД 49.41).

В акті перевірки, в обґрунтування висновку про безпідставне віднесення позивачем у вересні 2011 року та у жовтні 2011 року до складу витрат 15 235 грн. вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів (дизпалива), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності фізичної особи-підприємця, ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області посилалася лише на здійсненні нею розрахунки, без посилання на первинні документи, які підтверджують такі висновки. Зокрема, відповідач користувався формулою, визначеною наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Апеляційний суд вважає, що такі висновки апелянта ґрунтуюся виключно на припущеннях, оскільки базовою лінійною нормою витрат палива на пробіг автомобіля (л/100 км.) (показник Hs) податковий орган визначив 16,5 л./100 км., тобто в мінімальному розмірі, визначеному вказаним Наказом.

В акті перевірки зафіксовано, що на праві власності ФОП ОСОБА_1 належать транспортні засоби Вольво FH12 (1999р., двигун d12a) та Вольво FH12 (1997р., двигун d12с), які у період, який перевірявся, використовувалися позивачем у здійсненні господарської діяльності.

Відповідно до Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43, показник Hs транспортного засобу Вольво FH12 (1999р., двигун d12a) становить 19,4 л./100 км., а Вольво FH12 (1997р., двигун d12с) 19,0 л./100км.

Таким чином, здійснений в акті перевірки розрахунок норм витрат палива не відповідає вимогам нормативного акту, який встановлює відповідні показники, а тому не береться апеляційним судом до уваги в підтвердження висновку про неправомірне віднесення позивачем у вересні 2011 року та у жовтні 2011 року до складу витрат 15 235 грн. вартості придбаних позивачем паливно-мастильних матеріалів (дизпалива).

З огляду на вид діяльності, яким фактично займався ФОП ОСОБА_1 у період, який перевірявся, наявність у нього у власності транспортних засобів та первинних документів, які підтверджують фактичне здійснення діяльності, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки апелянта про придбання позивачем паливно-мастильних матеріалів (дизпалива), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податків. Таким чином, позивач мав право на піднесення вартості придбаних ППМ до складу витрат, а сум ПДВ - до складу податкового кредиту, відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України, за датою отримання платником податку товару, що підтверджено податковими накладними.

Апеляційний суд встановив, що при здійсненні висновку про завищення позивачем суми витрат на 36 329 грн. через включення у 2011 році до їх складу витрат на ПММ за здійснені вантажні перевезення покупцям-замовникам ПАТ «Новокаховський завод плавлених сирків», ТОВ «Компанія ТЕТРА ТРЕЙДІНГ», ТОВ «Триалтранс», якими станом на 31.12.2011р. не здійснено оплату за надані послуги, ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області виходила з того, що наявність дебіторської заборгованості вказаних вище підприємств перед позивачем за надані ним послуги з перевезення вантажів унеможливлює декларування позивачем витрат на паливно-мастильні матеріали, які були придбані та використані для таких перевезень.

Однак, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, на яку ч.2 ст.71 КАС України покладений обов'язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих нею рішень, не довело включення позивачем до витрат за підсумками 2011 року у повному обсязі вартості ПММ, які були використані для перевезення у грудні 2011 року вантажів на замовлення ПАТ «Новокаховський завод плавлених сирків», ТОВ «Компанія ТЕТРА ТРЕЙДІНГ», ТОВ «Триалтранс», попри те, що вказану обставину позивач заперечував.

Апеляційний суд, також, враховує, що обов'язок включення витрат, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, до того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг, передбачено пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, тоді як порушення ФОП ОСОБА_1 вказаної норми у висновках акту перевірки від 28.04.2014р. №1595/14-02-17-03- відповідачем не зафіксував.

Апеляційний суд вважає, що позивач довів дотримання ним всіх, передбачених ст.ст.198, 200, 201 Податкового кодексу України, умов на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні ППМ, до податкового кредиту: фактичності придбання товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку на підтвердження придбання товару та сплати відповідної суми ПДВ; подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків.

Податковий орган не дотримався вимог п.6 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України №984 від 22.12.2010р. (який був чинним на час складання акту перевірки) щодо викладення в акті документальної перевірки фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про незаконність оскаржених податкових повідомлень-рішень від 21 травня 2014 року № та №, а також рішення про застосування штрафних санкцій від 21 травня 2014 року №, через недоведеність податковим органом висновку щодо завищення ФОП ОСОБА_1 у 2011 році витрат на суму 51564 грн. та, як наслідок, недоведеність заниження розміру чистого оподатковуваного доходу на вказану суму.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2016 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець