Справа № 818/374/16
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 р. Справа №818/374/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

представників позивача - Стеценко А.І., Галімон Н.А.,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/374/16

за позовом ОСОБА_1

до 58 окрема мотопіхотна бригада (військова частина п/п НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до 58 окремої мотопіхотної бригади (військова частина п/п В 0425 Міністерства оборони України), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність 58 окремої мотопіхотної бригади (військова частина п/п В 0425), яка полягає в незвільненні позивача з військової служби;

- зобов`язати 58 окрему мотопіхотну бригаду (військова частина п/п В 0425) звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.01.2013 р. між позивачем та начальником Тилу Збройних Сил України особі генерал-майора ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Контракт). Контракт набрав чинності 01.02.2013 року. В лютому 2013 року позивача було зараховано до списків особового складу військової частини п/п А 3476 у військовому званні «рядовий», на посаду пожежника. За клопотанням першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України позивача переведено до іншої військової частини. Так, 17 червня 2015 року наказом № 125 командира військової частини п/п НОМЕР_1 позивача зараховано до списків особового складу військової частини п/п НОМЕР_1 у військовому званні «рядовий», на посаду лінійного наглядача командного центру управління.

Відповідно до п. 3 контракту: «Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки». Тобто з 01 лютого 2013 року по 01 лютого 2016 року.

Порядок розірвання та продовження строку дії Контракту визначено у п. 4 Контракту, де зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, зазначених нормативно-правовими актами.

Але, незважаючи на умови Контракту та вимоги чинного законодавства України відсутність згоди позивача на продовження строку дії Контракту та не бажання продовжувати військову службу в складі Збройних Сил України, 01 лютого 2016 року позивача з військової служби звільнено не було.

03.03.2016 року після закінчення дії контракту, позивач рапортом звернувся до відповідача з проханням щодо звільнення його з військової служби за контрактом, і підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зв`язку із закінченням його строку дії та закінченням 22.08.2015 року дії особливої періоду. Але до цього часу жодної відповіді так і не отримав.

При цьому, позивач просить суд врахувати, що продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині.

Ті ж самі вимоги містить і п. 20 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, яким визначено, що строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах рядового складу, - на З роки. Про укладення з військовослужбовцем нового контракту про проходження військової служби посадові особи видають наказ по особовому складу.

Однак, як зазначає позивач, не відбулося ні укладення нового контракту з позивачем, ні ознайомлення йог з наказом про звільнення з військової служби. Будь-який доказів розгляду рапорту від 03.03.2016р. позивачем не отримано.

На переконання позивача, відповідач має розглянути належним чином рапорт та звільнити його з військової служби за закінченням строку дії контракту. Однак, відповідач не дотримався вимог закону, щодо дій направлених на звільнення позивача з військової служби, а тому оскаржувана бездіяльність, при чітко прописаному в законодавстві порядку дій, є неправомірною.

В судовому засіданні представники позивача в підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Зважаючи на те, що право приймати рішення, видавати накази по особовому складу щодо встановлення, зміна або припиненні правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення ні військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо надано керівництву (далі - командири (начальники) органів військового управління з`єднань, військових частин, установ, організацій, суд вважав за доцільне замість 58 окремої мотопіхотної бригади військова частина п/п В 0425 залучити в якості належного відповідача військова частина п/п В 0425.

Від командування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 надішли до справи матеріали завірені належним чином (а.с.30-34). Крім цього, в листі від 20.04.2016р. №2655 командування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 просили суд розглянути дану справу без участі представника військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

В письмовому запереченні (а.с.21-23) Командування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 заперечує проти позову "про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії" в повному обсязі заявлених позовних вимог. При цьому. відповідач зазначає, що відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України № 2232 ХІІ) позивача й може бути звільнено у запас військової служби у зв`язку з закінченням контракту після оголошення демобілізації. Відповідно до статті 23 пункту 9 Закону України № 2232 ХІІ звільнення військовослужбовців в особливий період може бути здійсненні за умови стабілізації воєнно-політичної обстановки навколо України, після оголошення рішення Президента України про демобілізацію, строки та порядок якої буде визначено відповідним Указом Президента України Оскільки дія особливого періоду в Україні триває, таким чином на даний час позивач не має правової підстави для звільнення в запас з військової служби.

Крім цього, відповідач зазначає, що із закінченням контракту позивач не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення у зв`язку із закінченням терміну контракту.

Таким чином, на переконання відповідача відсутні будь-які правові підстави для припинення строку дії контракту.

Відтак, враховуючи наведене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що 18.01.2013р. між позивачем та начальником Тилу Збройних Сил України особі генерал-майора ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (а.с.10-12), відповідно до умов якого Позивач, ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження громадянами України військової служби, добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби протягом дії Контракту проходити військову службу на посадах осіб рядового та сержантського складу (п. 1 Контракту).

Контракт набрав чинності 01.02.2013 року.

В лютому 2013 року позивача було зараховано до списків особового складу військової частини п/п А 3476 у військовому званні «рядовий», на посаду пожежника. За клопотанням першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України позивача переведено до іншої військової частини. Так, 17 червня 2015 року наказом № 125 командира військової частини п/п НОМЕР_1 позивача зараховано до списків особового складу військової частини п/п НОМЕР_1 у військовому званні «рядовий», на посаду лінійного наглядача командного центру управління.

Відповідно до п. 3 контракту: «Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки».

Тобто з 01 лютого 2013 року по 01 лютого 2016 року.

Порядок розірвання та продовження строку дії Контракту визначено у п. 4 Контракту, де зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту у к л а с т и н о в и й або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, зазначених нормативно-правовими актами.

Жодних доказів виконання відповідачем пункту 4 Контракту до матеріалів справи не надано, а саме відсутні докази укладання нового контракту за закінченням строку дії Контракту від 18.01.2013р.

При цьому, відповідачем до матеріалів справи надано копію Наказу від 01.11.2015р. №304 про продовження солдату ОСОБА_1 строку військової служби понад встановлені строки на особливий період або до оголошення демобілізації з 01.02.2016р. Однак, позивача з даним наказом ознайомлено не було, будь-яких доказів ознайомлення ОСОБА_1 з Наказом від 01.11.2015р. №304 про продовження строку військової служби понад встановлені строки відповідачем до суду не надано.

03.03.2016 року, після закінчення дії контракту, позивач рапортом звернувся до відповідача з проханням щодо звільнення його з військової служби за контрактом, і підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зв`язку із закінченням його строку дії та закінченням 22.08.2015 року дії особливої періоду.

Рапорт про звільнення командиру військової частини, зареєстрований 03.03.2016р., про що свідчить відповідна відмітка (а.с.14-15).

Станом на день розгляду справи судом на ім`я позивача відповідь не надходила.

Відповідачем також не надано до суду належних доказів надсилання на адресу позивача відповіді щодо його рапорту від 03.03.2016р. При цьому, довідкою про нарахування грошового забезпечення підтверджується, що на даний час позивач є війсьвослужбовцем і дія контракту не припинена.

Не погоджуючись з продовженням дії вказаного контракту та з бездіяльністю командування військової частини щодо не розгляду рапорту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі, а саме правове регулювання проходження в Україні військової служби, регулюються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Тобто, законом чітко визначено два різних види проходження служби у Збройних Силах України, тому добровільно уклавши контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, позивач набув статусу військовослужбовця за контрактом.

Згідно із ч.1 ст.19 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до абзацу третього ч.1 ст.1 Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч.9 ст.23 Закону України №2232-ХІІ у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду з військової служби передбачені частиною 8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" .

Однак, суд зазначає, що позивачем в судовому засіданні не надано доказів існування обставин, передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що могли б слугувати підставами для звільнення ОСОБА_1 під час дії особливого періоду з військової служби.

Як вбачається з позовної заяви, позивач при обґрунтуванні позовних вимог посилається на ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в яких зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема у зв`язку із закінченням строку контракту.

17.03.2014 року Указом Президента України Про часткову мобілізацію оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 06.05.2014 року Про часткову мобілізацію оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

За пропозицією Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 21.07.2014 року Про часткову мобілізацію оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 14.01.2015 року Про часткову мобілізацію оголошено про проведення часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Отже, з оголошенням часткової мобілізації 17.03.2014 року в Україні настав особливий період.

Щодо посилань представника позивача у письмових поясненнях (відзив на заперечення у справі) на те, що на момент закінчення строку дії контракту від 02.01.2013р. сплив строк проведення часткової мобілізації у 210 діб суд звертає увагу на те, що на момент прийняття такого Указу позивач вже знаходився у статусі військовослужбовця за контрактом, тому в разі завершення строку проведення часткової мобілізації та прийняття Президентом України Указу про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента від 14.01.2015 року Про часткову мобілізацію, дія Указу про звільнення з військової служби на позивача не поширюватиметься, оскільки він не є військовослужбовцем за призовом.

Крім того, згідно зі ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз наведеної правової норми дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Отже, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців за контрактом, підстави для звільнення позивача з військової служби, - відсутні.

З урахуванням наведеного, у суду відсутні жодні підстави для зобов`язання командира військової частини п/п НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту.

Відтак, суд дійшов переконання, що у задоволенні в даній частині позову необхідно відмовити, а також в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у незвільненні позивача з військової служби, оскільки підстави для припинення (розірвання) контрактів про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначаються відповідним законодавством України та не можуть бути встановлені рішенням суду.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 11 КАС України, за загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших законодавчих приписів, ніж ті, про які зазначає позивач.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно, п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення) встановлення, зміна або припиненні правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення ні військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідний документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачене військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині.

Ті ж самі вимоги містить і п. 20 Положення, яким визначено, що строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах рядового складу, - на З роки. Про укладення з військовослужбовцем нового контракту про проходження військової служби посадові особи видають наказ по особовому складу.

Але не відбулося ні укладення нового контракту с позивачем, ні ознайомлення його з наказом про звільнення з військової служби, ні ознайомлення позивача з Наказом про продовження строку дії Контракту, не відбулося і належне повідомлення позивача про розгляд його рапорту від 03.03.2016р. , яке було направлено та отримано командуванням ВЧ п/п В 0425. Жодних доказів надсилання на адресу позивача будь-якої відповіді на рапорт відповідачем до суду не надано.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що фактично рапорт ОСОБА_1 від 03.03.2016р. відповідачем належним чином не розглянуто.

Розділом V Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 551-XIV (надалі - Закон № 551-XIV) врегульовано загальні правила розгляду пропозицій, заяв, скарг загальні положення якого також стосуються порядку розгляду рапорту.

Так, відповідно до ст.117 Закону № 551-XIV пропозиція, заява чи скарга, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в пропозиції, заяві чи скарзі, не входять до компетенції командира, органу військового управління, вони в строк не більше п`яти днів пересилаються ним за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець, який подав пропозицію, заяву чи скаргу. Якщо пропозиція, заява чи скарга не містять даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, вони в той же строк повертаються військовослужбовцю з відповідним роз`ясненням.

Згідно зі ст. 118 Закону № 551-XIV пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді. Відмова в задоволенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на закон або військові статути і зазначенням мотивів відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Незважаючи на встановлені Законом вимоги щодо надання вичерпної відповіді на заяву позивача, командуванням військової частини зазначені вимоги виконано не було. При цьому, ст.119 Закону № 551-XIV визначено строки розгляду заяв, а саме: всі пропозиції, заяви чи скарги розглядаються і вирішуються у строк не більше одного місяця з часу їх отримання, а ті, що не потребують додаткового вивчення й перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів з часу їх надходження.

З огляду на це, суд вважає, що командування військової частини зобов`язано було надати відповідь на рапорт позивача від 03.03.2016р., в межах строку та в порядку, визначеному законодавством.

Відповідачем до матеріалів справи долучено копію відповіді від 05.03.2016р. на запит ОСОБА_1 (а.с.33), однак доказів надсилання на адресу позивача даної відповіді відповідачем не надано. При цьому, позивач стверджує, що будь-якого реагування на його рапорт від 03.03.2016р. ним отримано не було, з будь-якими Наказами командування не ознайомлювався, новий контракт з ним на продовження строку служби з позивачем не укладався.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А оскільки Положення передбачає 2 можливі варіанти поведінки посадових осіб, які оформлюються документально - звільнення військовослужбовця і продовження дії Контракту, то бездіяльність посадових осіб Збройних Сил України є такою, що суперечить підставам та способу здійснення покладених на них повноважень.

Статтею 55 Конституції України закріплено гарантування право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, військова частина не звільняється від обов`язку повідомити позивача про результати розгляду рапорту.

Така бездіяльність спричинила правову невизначеність для позивача, оскільки відповіді на його заяву про розірвання контракту не було, що надало позивачу підстави вважати, що його питання не розглянуто на його користь. Таким чином, позивач був фактично позбавлений можливості оскаржити рішення у випадку непогодження із ним у судовому порядку.

Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є зобов`язання командування військової частини вчинити визначені законодавством дії щодо розгляду у відповідності до норм чинного законодавства рапорту ОСОБА_1 від 03.03.2016р. За наслідками розгляду рапорту позивача належить прийняти відповідне рішення (Наказ, укласти новий контракт, надати відповідь) та надіслати відповідне рішення на адресу позивача.

При розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади про визнання неправомірною бездіяльності в яких йдеться про нерозгляд заяви (рапорту у даному випадку) суди вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не визнавати контракт розірваним чи не розірваним, адже таким чином суд фактично прийме рішення про його розірвання чи не розірвання, підміняючи орган, який уповноважений це питання вирішувати, що не належить до компетенції суду.

Це означає, що тільки у випадку прийняття суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання суд має право відповідно до положень ст.17 КАС України перевірити правомірність такого рішення.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.72 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи вищевикладене суд зробив висновок, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 58 окрема мотопіхотна бригада (військова частина п/п В 0425) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково

Зобов`язати Військову частину польова пошта НОМЕР_1 розглянути у відповідності до норм чинного законодавства рапорт від 03.03.2016р. солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент.номер НОМЕР_2 , с.Баловне, Новоодеський р-н, Миколаївська обл.), лінійного наглядача лінійного кабельного відділення зв`язку взводу зв`язку центру зв`язку щодо звільнення його з військової служби. За наслідками розгляду рапорту від 03.03.2016р. прийняти відповідне рішення. Про прийняте рішення повідомити належним чином ОСОБА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 04.05.2016р.

Суддя (підпис) О.М. Кунець

З оригіналом згідно

Суддя О.М. Кунець