Справа № 807/3600/13-а
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 р. Справа № 876/10271/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.09.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Управління містобудівного комплексу та земельних ресурсів Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради, Управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_1 про визнання недійсними висновків та скасування рішення Ужгородської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

07.10.2013 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили визнати висновок № 452 від 8 квітня 2009 року управління містобудування та архітектури міста Ужгорода Ужгородської міської ради щодо погодження відведення ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, та передачі йому земельної ділянки у власність недійсним; визнати висновок № 544 від 6 квітня 2009 року відділу Держкомзему в місті Ужгороді Закарпатської області щодо погодження відведення ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, та передачі йому земельної ділянки у власність недійсним; скасувати рішення № 1144 V сесії V-го скликання Ужгородської міської ради від 19 червня 2009 року в частині затвердження проекту відведення ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та передачі йому земельної ділянки у власність; повернути у власність територіальної громади земельну ділянку площею 0,08 га кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що відповідачами порушено їхні конституційні права. Зокрема було порушено положення графічної частини генерального плану міста Ужгорода, що затверджений рішенням Ужгородської міської ради в 2004 році. Прийняттям оскаржуваного рішення Ужгородська міська рада позбавила їх як власників помешкань в будинку АДРЕСА_1 права власності на споруди системи збирання та вивезення відходів, які знаходяться на частині відведеної за цим рішенням ОСОБА_1 земельній ділянці, обмежила їх житлові права через позбавлення права користування спорудами, які призначені для забезпечення потреб мешканців багатоквартирного будинку, позбавила права користування земельною ділянкою, на якій вказані споруди знаходяться, чим перевищила, на думку позивачів, свої повноваження.

Звертають увагу на те, що Ужгородська міська рада, затвердила своїм рішенням № 1008 від 06.03.2009 року матеріали вибору місця розташування земельної ділянки в одному місці - між будинками АДРЕСА_2. Вибір місця розташування земельної ділянки погоджено громадянину ОСОБА_1 із територіальними органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування та архітектури та охоронами культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами. Проте, спірним рішенням № 1144 від 19.06.2009 року Ужгородська міська рада передала у власність іншу земельну ділянку в іншому місці - між будинками АДРЕСА_1, щодо якої вибір місця розташування не погоджувався відповідними органами виконавчої влади всупереч статті 151 частин 7 та 10 Земельного кодексу України. Щодо цієї ділянки не надавався Ужгородською міською радою дозвіл на розробку проекту землеустрою, а проект землеустрою громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд затверджувався на земельну ділянку в іншому місці.

Позивачі зазначають, що спірна земельна ділянка перебувала в користуванні мешканців будинку АДРЕСА_1, так як на ній знаходяться споруди системи збирання та вивезення відходів, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир і відносяться до єдиного житлового комплексу № 30.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.09.2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.4 рішення V сесії Ужгородської міської ради V скликання за № 1144 від 19 червня 2009 року. У задоволенні позовної заяви в частині решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального й процесуального права, висновки суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема звертає увагу на те, що спори, які виникають із земельних відносин та у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачі земельної ділянки у власність або користування.

Оскільки предметом позову є рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, вважає, що такі за своєю юридичною природою не можуть бути правовими актами у сфері публічно-правових відносин, та правовими актами індивідуальної дії, які породжують наслідки публічно-правового характеру, оскільки дія таких рішень суб'єкта владних повноважень вичерпується фактом їх виконання.

Також звертає увагу суду на те, що згідно наявних у матеріалах справи викопіюваннях з чергового кадастрового плану міста, на які покликається суд першої інтстанції, відсутні відомості про нумерацію будинків з прив'язкою до місця розташування земельної ділянки, наданої апелянту у власність. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту присвоєння поштової адреси земельній ділянці ОСОБА_1, а саме АДРЕСА_1а вже після одержання державного акту на право власності на землю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27 липня 1994 року та договором купівлі-продажу від 01 липня 2005 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зокрема зазначив, що приймаючи рішення V сесії Ужгородської міської ради V скликання за № 1144 від 19 червня 2009 року, відповідач вийшов за межі повноважень, оскільки проект відведення не відповідає матеріалам погодження місця розташування спірної земельної ділянки.

Відтак, суд дійшов висновку про порушення порядку відведення земельної ділянки, який передбачено статтями 118, 151 ЗК України, та визнав протиправним та скасував рішення Ужгородської міської ради №1144 від 19 червня 2009 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,08 га гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (пункт 1.4.).

При розгляді адміністративного позову судом першої інстанції було прийнято заяву відповідача- Ужгородської міської ради про визнання адміністративного позову в частині визнання недійсним та скасування рішення V сесії Ужгородської міської ради V скликання за № 1144 від 19 червня 2009 року ( т.2, а.с.98-100).

Що стосується вимоги позивачів про визнання висновків від 06 квітня 2009 року за № 544 та від 08 квітня 2009 року за № 452 недійсними суд першої інстанції дійшов висновку, що такі були дійсними протягом одного року і на час звернення позивачів до суду вичерпали період своєї дії . Щодо вимог позивачів про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки площею 0,08 га кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, суд дійшов висновку про невірно обраний спосіб захисту в цій частині.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 21 листопада 2008 року за № 891 Ужгородська міська рада надала дозвіл громадянину ОСОБА_1 на підготовку матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до цього рішення були розроблені матеріали погодження місця розташування земельної ділянки громадянина ОСОБА_1 розташування для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

06 березня 2009 року на підставі рішення № 891 від 21 листопада 2008 року Ужгородська міська рада своїм рішенням № 1008 затвердила гр. ОСОБА_1 вибір земельної ділянки площею 0,08 га перед будинками АДРЕСА_2.

Вказана обставина підтверджується листом КП «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради № 6 від 12 січня 2011 року, протестом прокурора міста Ужгорода від 26 березня 2012 року.

06 квітня 2009 року відділом Держкомзему в місті Ужгороді Закарпатської області надано висновок № 544, яким Відділ погодив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 та не заперечував проти надання у власність земельної ділянки площею 800 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, вказавши при цьому, що цільове призначення земельної ділянки не змінюється. У висновку вказано, що він дійсний протягом 1 року.

Відповідно до висновку № 452 від 08 квітня 2009 року Управління архітектури та містобудування міста Ужгород Закарпатської області було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 та не заперечувалось проти надання у власність земельної ділянки площею 800 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, вказавши при цьому, що цільове призначення земельної ділянки не змінюється. У цьому висновку також вказано, що він дійсний протягом 1 року.

19 червня 2009 року рішенням V сесії Ужгородської міської ради V скликання за № 1144 (пункт 1.4. цього рішення) Ужгородська міська рада затвердила проект відведення та надала у власність громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Прибудинкова територія є особливим об'єктом права власності на землю через те, що вона має задовольняти інтереси великої кількості осіб та призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку. Згідно з будівельними нормами, вона повинна мати певний мінімальний розмір і не може бути відчуженою окремо від багатоквартирного будинку.

Правовий режим земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний будинок та прибудинкової території частково визначається земельним законодавством України, зокрема Земельним кодексом.

Земельний кодекс України (далі - ЗК України) поділяє всі землі на категорії за основним цільовим призначенням. Прибудинкові території багатоквартирних будинків ЗК України відносить до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до ст. 38 ЗК України, земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування, належать до земель житлової та громадської забудови. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Стаття 42 ЗК України передбачає декілька правових титулів, які є підставами прав на прибудинкову територію. Вони залежать від суб'єктів, які набувають права на земельну ділянку багатоквартирного будинку. Відповідно до зазначеної статті прибудинкова територія може перебувати у власності, у постійному або в тимчасовому користуванні певних суб'єктів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 7, 10 ст. 151 Земельного кодексу України, особи, зацікавлені у виборі земельних ділянок, зобов'язані погодити з власниками землі і землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для її передачі (надання), з урахуванням комплексного розвитку території. До заяви (клопотання) додаються, у тому числі обґрунтування необхідності відведення земельної ділянки; позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами. Відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування згідно із своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури. Після отримання висновків органів, зазначених у частині сьомій цієї статті, про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Конституції України).

Колегія суддів зазначає, що вимогами ч.2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Органи місцевого самоврядування згідно ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в межах своїх повноважень приймають нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст.ст.26,33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань врегулювання земельних відносин.

Статтею 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних. міських рад у галузі земельних відносин на території сіл,селищ, міст віднесено : розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок в користування із земель комунальної власності .

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить серед іншого розпорядження землями територіальних громад.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка знаходиться не між будинками за № 34 та № 32 (матеріали вибору місця розташування земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1) по АДРЕСА_1, а між будинками за АДРЕСА_2. Відтак дійшов до вірного висновку, що дана обставина суперечить матеріалам погодження місця розташування спірної земельної ділянки та статтям 118 та 151 Земельного кодексу України, оскільки на підставі матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки Ужгородська міська рада приймає рішення про підготовку та затвердження проекту відведення.

Що стосується твердження апелянта про те, що оскільки предметом позову є рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, а відтак такі за своєю юридичною природою не можуть бути правовими актами у сфері публічно-правових відносин та правовими актами індивідуальної дії, які породжують наслідки публічно-правового характеру, слід зазначити наступне.

Частиною десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку

За змістом п. 1 ч. 1 ст. З КАС України справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Рішенням Конституційного Суду України від 10рп/2010 від 01.04.2010 року - роз'яснено, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Даний спір є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень, а саме органу виконавчої влади, що реалізовував у цих відносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у земельних відносинах.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.04.2013 року, залишеного в силі Апеляційним судом Закарпатської області 08.12.2015 року визнано недійсним та скасовано державний акт НОМЕР_2 виданий 08.09.2009 року на право власності на землю ОСОБА_1, площею 0,08 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності його дій.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.09.2014 року у справі № 807/3600/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 25.04.2016 року.