Справа № 814/4315/15
Суддя: Середа О. Ф.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

814/4315/15

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року Справа № 814/4315/15

м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Середи О.Ф. розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ”Миколаївський глиноземний завод”, м. Миколаїв

до відповідача: Жовтневої об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Миколаївській області, м. Миколаїв

Суть спору: визнання протиправним та скасування рішення від 06.08.2015 року № 000006200,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю ”Миколаївський глиноземний завод” (надалі - позивач) звернулось до суду з позовом до Жовтневої об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Миколаївській області (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 06.08.2015 року № 000006200.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що вищевказане податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню, оскільки в його основу покладені висновки, зроблені з порушенням чинного законодавства України, з перевищенням повноважень контролюючого органу, воно є необґрунтованим, тобто прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а також недобросовісно та нерозсудливо, з огляду на нижченаведене.

Відповідач позовні вимоги не визнає повністю з підстав, викладених у запереченні.

Сторони подали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

За приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи. Які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

З 24.03.2015р. по 14.07.2015р. Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників проводилася планова виїзна документальна перевірка ТОВ «Миколаївський глиноземний завод з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012р. по 31.12.2014р.

За результатами якої оформлено акту від 21.07.2015р. № 797/28-10-40-40/33133003.

У висновках вказаного акту зазначається, що позивачем допущені, порушення вимог п.276.5 ст.276, п.278.1 ст.278 Податкового кодексу (надалі – ПК) України, в результаті чого занижено податкові зобов’язання з плати за землю всього в сумі 1 686,43грн.

На підставі вищевказаного акту, Жовтневою об’єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Миколаївській області як податковим органом, де позивач перебуває на податковому обліку, як платник окремих податків, було прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.08.2015р. № 000006200 про збільшення суми грошового зобов’язання з земельного податку в сумі 1 686, 43 грн. основного платежу та 421, 60 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а всього на загальну суму 2 108, 03грн.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним.

Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пп. 269.1.2 ст. 269 ПК України, платниками земельного податку є землекористувачі.

Згідно державного Акту на право постійного користування землею від 06.03.1997р. № 125, серія І-МК № 000209, позивачу надано у постійне користування земельну ділянку площею 484,9 га під промисловий майданчик заводу.

Частину цієї земельної ділянки площею 0,59 га позивач надає у безоплатне користування ТОВ «Південьнафтозбут» згідно договорів найму № 123-У від 01.04.2012р., № 120-У від 01.04.2013р. та № 134-У від 01.04.2014р.

Згідно з п. 271.1. ст. 271 ПК України, в залежності від проведення чи не проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, базою оподаткування земельним податком може бути:

а) нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

б) площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відношенні земельної ділянки, яка передана в постійне користування ТОВ «МГЗ» згідно вищевказаного державного Акту на право постійного користування землею, не проведено нормативну грошову оцінку.

Тому, позивач сплачував земельний податок за цю земельну ділянку у відповідності до спеціальної норми п.278.1. ст.278 («Ставки податку за земельні ділянки, надані підприємствам промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони, розташовані за межами населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено») ПК України, згідно якого ставка податку за земельні ділянки, надані підприємствам промисловості, транспорту (крім земель залізничного транспорту за винятком земельних ділянок залізничного транспорту, на яких знаходяться окремо розташовані культурно-побутові будівлі та інші споруди), зв'язку, енергетики, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередач (крім сільськогосподарських угідь та земель лісогосподарського призначення), встановлюється у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Відповідно до Листа Державного агентства земельних ресурсів України від 03.02.2012 р. N 1370/22/4-12, нормативна грошова оцінка ріллі по Миколаївській області складає 17 589, 80грн. за 1 га.

Вищевказану вартість позивач брав за основу при розрахунку земельного податку з вищевказану земельну ділянку, сплачуючи 5% від цієї суми.

Судом встановлено, що в розрахунку донарахованої суми податку, наведеного на стор. 143 акту перевірки, відповідач за основу донарахувань також брав вказаний розмір вартості землі.

В акті перевірки та оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні відповідач посилається на порушення позивачем одночасно п.276.5 ст.276 та п.278.1 ст.278 ПК України.

Так, відповідно до п. 276.5. ст. 276 ПК України, у разі надання в оренду земельних ділянок (в межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, у тому числі зазначеними у пунктах 276.1 та 276.4 цієї статті, іншим суб'єктам, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється відповідно до статті 274 цього Кодексу від нормативної грошової оцінки, визначеної з урахуванням застосування відповідного коефіцієнта функціонального використання цих площ залежно від виду економічної діяльності орендаря, та статті 275 цього Кодексу.

Згідно п.274.1. ст.274 ПК України («Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження)»), ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Стаття 275 ПК України також встановлює ставки податку за земельні ділянки, розташовані в межах населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Отже, п.276.5 ст.276 ПК України застосовується для обчислення земельного податку виключно за земельні ділянки, які:

а) розташовані в межах населених пунктів;

б) нормативну грошову оцінку яких проведено.

Але, згідно вищевказаного державного Акту на право постійного користування землею, земельна ділянка, якою користується позивач розташована за межами населених пунктів та її нормативну грошову оцінку не проведено.

Відповідач у акті перевірки та оскаржуваному рішенні посилається і на порушення позивачем п.278.1. ст.278 ПК України, відповідно до якого визначаються ставки податку за земельні ділянки, які:

а) надані, зокрема, підприємствам промисловості;

б) розташовані за межами населених пунктів;

в) нормативну грошову оцінку яких не проведено.

в розрахунку донарахованої суми податку, наведеного на стор.143 акту перевірки, відповідач при розрахунку донарахувань використовував ставку податку в розмірі 5%, встановлену п.278.1. ст.278 ПК України.

Хоча, одночасно відповідач вважає також, що ТОВ «МГЗ» повинен був сплачувати земельний податок за правилами п.276.5 ст.276 ПК України.

Але, згідно з п.1.2. вказаного Порядку N 18/15/21/11, він регламентує механізм нормативної грошової оцінки земельних ділянок сільськогосподарського призначення та населених пунктів.

Застосування при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки передбачено п. 3.3. вказаного Порядку N 18/15/21/11 лише для земельних ділянок населених пунктів.

Однак земельна ділянка, надана у постійне користування Позивачу, не належить до земель сільськогосподарського призначення та не знаходиться в межах населеного пункту.

Статтею 20 ПК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення цієї земельної ділянки не проводилася та посилань на відповідні документи, які можуть підтверджувати такі зміни (проекти землеустрою, рішення про затвердження проектів землеустрою) перевіряючими у акті не наведено.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема для визначення розміру земельного податку.

Згідно з ч.1 ст.13 цього ж Закону, проведення нормативної грошової оцінки земель є обов’язковим у разі визначення розміру земельного податку.

Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про оцінку земель» розробниками технічної документації нормативної грошової оцінки земельних ділянок є особи, які згідно із Законом України "Про землеустрій" мають право на здійснення діяльності у сфері землеустрою.

Як вказується у ч.1 ст.15 зазначеного Закону, підставою для проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.20 цього ж Закону, за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 цього Закону, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами.

Отже, згідно вищенаведених норм, складання технічної документації з проведення нормативної грошової оцінки земель та її затвердження здійснюються спеціальними уповноваженими органами.

Згідно з п.п. 3.3, 3.5 Порядку № 18/15/21/11, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки, є складовою формули, за якою визначається нормативна грошва оцінка земель. Застосування цього коефіцієнту є складовою частиною процедури нормативної грошової оцінки землі. Відповідно, зміна цього коефіцієнта, потребує внесення відповідних змін до технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок та її затвердження вищевказаними спеціальними суб’єктами.

Крім того, згідно з абз.3 п.3.5 Порядку № 18/15/21/11, на який посилається відповідач в висновку про заниження позивачем земельного податку, коефіцієнт функціонального використання для земельних ділянок змішаного використання визначається як середньозважене (за площею) значення коефіцієнтів функціонального використання окремих частин земельної ділянки змішаного використання. Підставою для виділення частин земельної ділянки різного функціонального використання є виключно затверджені дані інвентаризації земельної ділянки та землеустрою.

Отже, згідно вищенаведеної норми, при наявності факту різного функціонального використання частин однієї земельної ділянки, для визначення коефіцієнта функціонального використання земельних ділянок змішаного використання необхідним є виділення цих частин, про що складаються та затверджуються інвентаризаційні дані земельної ділянки та землеустрою уповноваженими суб’єктами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державно влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийнятті (вчинені) вони відповідно до вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта суб’єктів владних повноважень, обов’язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснення нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ”Миколаївський глиноземний завод” - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 06.08.2015 року № 000006200, прийняте Жовтневою об»єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Миколаївській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення встановлених строків залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Головуючий суддя О. Ф. Середа