Справа № 2-а-1827/09/0770
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 р. Справа № 876/1690/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.02.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

02.03.2009 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії.

У позовній заяві, із урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд зобов'язати відповідача включити у податковий кредит суму коштів сплачену позивачем на користь навчального закладу в сумі 3600 грн.; направити необхідний висновок до органів Держказначейства з метою повернення суми податку з доходів фізичних осіб згідно розрахунку в кількості 312,07 грн.; відшкодувати позивачу моральну шкоду заподіяну неправомірними діяннями працівників відповідача в сумі 3000,00 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 зокрема покликається на те, що в березні 2007 року у відповідності до вимог п.5.3 статті 5 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" позивачем, батьком студента ОСОБА_2, було подано відповідачу податкову декларацію з метою скористатися правом на податковий кредит по податку з доходів фізичних осіб при оплаті навчання за свою дитину у 2006 році. У відповідності з п.5.3.3 ст. 5. вищевказаного Закону правом податкового кредиту можуть скористатися, сама особа, що навчається або інший член сім'ї першого ступеня споріднення за їх вибором. Однак відповідач, порушуючи його права визначені Законом, відмовив відшкодувати податковий кредит, мотивуючи це тим, що син позивача на протязі декількох місяців 2006 року працював і тому тільки він може скористатися правом на податковий кредит. У той же час з довідки про доходи сина позивача - ОСОБА_2 слідує, що сам він не зміг би оплатити навчання, так як сума отриманого ним доходу складає всього 2395 грн., а плата за навчання 3600 грн. Позивач вважає дані вимоги відповідача не законними, оскільки у договорі укладеному між навчальним закладом (Львівським національним медичним університетом ім. Д.Галицького) і позивачем, батьком студента, вказано що платником за навчання є позивач. Всі квитанції про сплату за навчання виписані на позивача, тому він є платником за навчання і платником податку, отже і правом на податковий кредит користується він. ОСОБА_1 вказує, що постійні відвідування відповідача і доказування своїх законних інтересів і прав, призводять до душевних страждань та погіршення його здоров'я, тому просить суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.02.2016 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Зобов'язано Ужгородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Закарпатській області прийняти рішення про надання висновку та направлення такого до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області для повернення ОСОБА_1 суми податку з доходів фізичних осіб в сумі 312,07 грн.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що позивач за даним адміністративним позовом оплату за навчання свого сина проводив з власних коштів та які підтверджені платником податків документально, а саме копіями квитанцій та оригіналами таких, які були оглянуті судом в судовому засіданні про оплату за навчання та платіжними дорученями, тому суд прийшов до висновку, що позивач має право на включення до складу податкового кредиту цих витрат.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, Ужгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить суд скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що в березні 2007 року ОСОБА_1 подав відповідачу податкову декларацію з метою скористатися правом на податковий кредит по податку з доходів фізичних осіб при оплаті навчання у 2006 році за свою дитину, сина студента ОСОБА_2, копія якої наявна в матеріалах даної адміністративної справи.

Податковим органом при перевірці поданої позивачем декларації та інших документів, зокрема, відомостей про отриману заробітну плату сина позивача у 2007 році було встановлено, що відповідно до розрахунку ф. 1ДФ, поданого до інспекції Аптекою № 2 м. Ужгород, син позивача у 2006 році отримував дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 2746,00 грн. та з нього утриманий податок з доходів фізичних осіб в сумі 350,98 грн., у зв'язку з чим відмовлено у відшкодуванні податкового кредиту, оскільки ОСОБА_2 є платником податку з доходів фізичних осіб і саме він повинен був особисто звернутися за податковим кредитом шляхом подання у 2007 році до податкового органу декларації та інших документів на підтвердження права на податковий кредит, а не члени сім'ї першого ступеня споріднення (в тому числі батько).

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1.16 статті 1 Закону України від 22.05.2003 №889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" (що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених цим Законом.

Платниками податку, згідно пункту 2.1 статті 2 цього Закону, зокрема, є резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи.

Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року (пункт 4.1 статті 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб").

При цьому, підпунктом 5.4.2 пункту 5.4 статті 5 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" встановлено обмеження щодо неперевищення сум нарахованого платником податку податкового кредиту понад суму загального оподатковуваного доходу платника податку, одержаного протягом звітного року як заробітна плата.

Заробітна плата, згідно приписів статті 1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", це доходи, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати або інші виплати та винагороди, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Нормами пункту 5.3 статті 5 даного Закону визначено перелік витрат, дозволених до включення до складу податкового кредиту, до яких в силу вимог підпункту 5.3.3 належать суми коштів, сплачених платником податку на користь закладів освіти для компенсації вартості середньої професійної або вищої форми навчання такого платника податку, іншого члена його сім'ї першого ступеня споріднення, але не більше суми, визначеної у підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього Закону, у розрахунку за кожний повний або неповний місяць навчання протягом звітного податкового року.

Аналогічні положення містяться також і в Інструкції про податковий кредит, затвердженій наказом Державної податкової адміністрації №442 від 22.09.2003 р. та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України від 01.10.2003 р. №879/8200 (що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, пунктом 3.3 даної Інструкції встановлено, що підставою для включення платником податку до податкового кредиту сум коштів, сплачених за навчання, є наявність у нього відповідних документів, що підтверджують сплату ним цих сум, наприклад таких, як платіжне доручення на безготівкове перерахування коштів або квитанція банку чи відділення зв'язку, або довідка працедавця, який за дорученням платника податку здійснював перерахування сум коштів із одержуваного ним доходу на його навчання або навчання інших членів його сім'ї першого ступеня споріднення до навчальних закладів.

Так, згідно пп. 5.2.1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", до складу податкового кредиту включаються фактично понесені витрати, підтверджені платником податку документально, а саме: фіскальним або товарним чеком, касовим ордером, товарною накладною, іншими розрахунковими документами або договором, які ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) та визначають суму таких витрат.

Тому, якщо фізична особа оплачує витрати, за якими вона претендує на податковий кредит, зі свого поточного рахунку, то документом, що підтверджує оплату, буде один із вищезазначених документів.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем були понесені витрати на навчання свого сина ОСОБА_2 у розмірі 19800 грн., що підтверджується зокрема наявним у матеріалах справи Договором № Ф(з)81/03 від 28.08.2003 року, що був підписаний ректором Львівського державного медичного університету ім.Данила Галицького - Зіменковським Б.С. та позивачем - ОСОБА_1 (а.с.7,т.1). Крім того, даними особами була підписана також і Додаткова угода до Договору № Ф(з)81/03 від 28.08.2003 року (а.с.8,т.1). На виконання вимог даного договору позивачем через відділення банку було сплачено кошти у розмірі 3600 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями підписаними ОСОБА_1М.(а.с.9,т.1). Також у матеріалах справи наявне платіжне доручення № НОМЕР_1 від 30.06.2006 року на суму 1800 грн. та 2 квитанції про сплату позивачем грошових коштів у розмірі 1806,66 грн. за навчання студента ОСОБА_2 (а.с.11,т.1). У ОСОБА_2 фактично не було достатнього доходу для оплати свого навчання, тому дані витрати були понесені позивачем у справі, його батьком.

Беручи до уваги вище встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що враховуючи те, що позивач за даним адміністративним позовом оплату за навчання свого сина проводив з власних коштів та які підтверджені платником податків документально, а саме копіями квитанцій та оригіналами таких, які були оглянуті судом в судовому засіданні про оплату за навчання та платіжними дорученями - позивач має право на включення до складу податкового кредиту цих витрат.

Щодо поважності причини пропуску звернення до суду, то такий ОСОБА_1 було поновлено відповідно до ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.02.2016 року. Дана ухвала набрала законної сили, оскільки сторонами, що беруть участь у справі в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Погоджується колегія суддів і з позицією суду першої інстанції, що не підлягають до задоволення вимоги позовної заяви про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду наведені у статті 1166 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої цієї статті майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні питання про з'ясування фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог статті 1167 ЦК України, в якій визначені підстави відповідальності за моральну шкоду. Частиною першою даної статті встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку фактичним обставинам справи і обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем не доведено вини відповідача у заподіянні моральної шкоди. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявності причинно-наслідкового зв'язку між моральними стражданнями позивача і діями відповідача. В ході судового розгляду справи ОСОБА_1 не було надано суду будь-яких доказів в підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 3000 гривень, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.02.2016 р. по справі № 2-а-1827/09/0770 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О.Большакова

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 13.05.2016 року.