Справа № 805/5021/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Волгіна Н.П.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року справа №805/5021/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання Куленко О.Д.,

за участі представників відповідачів Довбиш В.М., Задоєнка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 805/5021/15-а за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, виплати одноразової грошової допомоги та стягнення грошового забезпечення за затримку остаточного розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - перший відповідач), Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) (далі - другий відповідач) про:

- визнання частково незаконним наказу першого відповідача від 6 листопада 2015 року № 354 о/с в частині та зобов'язання першого відповідача внести зміни до нього в частині визначення вислуги років та виплати грошової допомоги;

- стягнення з другого відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2015 року по 3 листопада 2015 року в розмірі 2 083,00 грн.;

- стягнення з другого відповідача одноразової грошової допомоги в розмірі 34'417,00 грн.;

- стягнення з другого відповідача грошового забезпечення за два місяці (після звільнення) в розмірі 10 589,00 грн.;

- стягнення з другого відповідача компенсації за невикористану відпустку;

- зобов'язання другого відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення з 6 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Донецького окружного суду від 25 січня 2016 року позовні вимоги позивача про визнання частково незаконним наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 6 листопада 2015 року № 354 о/с в частині та зобов'язання першого відповідача внести зміни до нього в частині визначення вислуги років та виплати грошової допомоги - залишені без розгляду (а.с.98).

Позовні вимоги до другого відповідача обґрунтовані наступним.

Наказом МВС України від 12 серпня 2014 року № 1535 о/с позивач був звільнений із посади заступника начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) Донецькій області.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року, якою скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2015 року у справі № 808/7013/14, - визнано протиправним та скасовано МВС України від 12 серпня 2014 року № 1535 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та в частині його звільнення з органів внутрішніх справ, зобов'язано поновити ОСОБА_4 на посаді заступника начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області та стягнуто зі Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року.

Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді виконано відповідачем 3 листопада 2015 року (наказ № 331 о/с від 3 листопада 2015 року), а 8 листопада 2015 року позивачу був оголошений наказ № 354 о/с від 6 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. При звільненні позивачу не було здійснено розрахунок вислуги років та не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка передбачена п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 - за розрахунком позивача розмір цієї грошової допомоги має складати 34 417,00 грн.

Крім цього, згідно чинного законодавства всі суми, що підлягають сплаті звільненому працівникові, мають бути видані роботодавцем у день звільнення, а якщо особа в цей день не працювала - зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, однак, розрахунок з позивачем після його звільнення 6 листопада 2015 року здійснений не був.

Також позивач зазначив, що відповідно до п. 3.4.8 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу ОВС" йому мало бути сплачено грошове забезпечення за два місяця після звільнення в розмірі 10 589,00 грн., але сплачено не було, як не було сплачено і компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2015 рік.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом (а.с.3-7).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 805/5021/15-а позов задоволено частково, а саме:

- стягнуто з другого відповідача на користь ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 34 417 грн. 05 коп.;

- стягнуто з другого відповідача на користь ОСОБА_4 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2015 року по 29 лютого 2016 року в розмірі 7 563 грн. 04 коп.;

- стягнуто з другого відповідача на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік в розмірі 5 148 грн. 85 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з цим судовим рішенням, другий відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 805/5021/15-а та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що під час розгляду справи суду першої інстанції було надано довідку про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення позивача на час звільнення (06.11.2015). Проте судом було проігноровано вищезазначену довідку. Для винесення рішення по справі судом взято для розрахунку середнє грошове забезпечення, яке встановлено на серпень 2014 року. Але чому судом у зв'язку з обставинами справи проігноровано норми ч.4 п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1994, не зрозуміло.

Крім того, сам порядок нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС унеможливлює таку виплату у день звільнення, адже здійснюється органом вищого рівня після звільнення.

Органи внутрішніх справ є бюджетними органами, які фінансуються з Державного бюджету України в межах затверджених кошторисів. Виплата податкового фінансування потребує певного часу та здійснюється органом, де працівник проходив службу. Затримка з розрахунком грошової допомоги не є порушенням норм чинного законодавства, оскільки не перешкоджала працевлаштуванню позивача.

Також, при винесені постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 19.10.2015 по справі № 808/7013/14 щодо визнання наказів про звільнення ОСОБА_4 протиправними, поновлення його на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу представник ГУМВС України в Донецькій області не в був присутній. Постанова Дніпропетровського апеляційного суду від 19.10.2015 по справі № 808/7013/14 щодо визнання наказів про звільнення ОСОБА_4 протиправними, поновлення його на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу надійшла до ГУМВС України в Донецькій області не пізніше 03.11.2015, оскільки до Слов'янського МВ ця постанова надійшла 06.11.2015. Наказ про поновлення ОСОБА_4 було видано Головним Управлінням МВС України в Донецькій області 03.11.2015. Проте суд зробив висновок про затримку виконання судового рішення та несвоєчасне винесення наказу про поновлення позивача на службі в ОВС і у зв'язку з чим зробив висновок про право позивача на отримання грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення (з 20.10.2015 по 3.11.2015).

Стосовно стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік у сумі 5148,85 грн. апелянт зазначає, що при розрахунку цієї суми судом першої інстанції взято грошове забезпечення позивача з серпня 2013 по серпень 2014 року. Але позивач фактично не працював і отримане грошове забезпечення позивача за період часу з 13.08.2016 по 03.11.2016 є випадком збереження середньої заробітної плати, то для розрахунку середньомісячної заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку слід застосовувати норми ч.3 п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., а саме: ...«у всіх інших випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата».... Саме керуючись вказаною нормою Відповідачем-2 було нараховано та сплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1278,42 грн., що підтверджується довідкою апелянта.

Зазначається, що посилання ОСОБА_4 на норми КЗпП України є недоречним, так як норми цього кодексу на осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ, не поширюються - відповідно до ст. 18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в органах міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Позивач та його представник до апеляційного суду не прибули.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Спершу слід зазначити, що постанова місцевого суду оскаржена лише відповідачем-2. Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем та відповідачем-1 не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині, в якій частина позовних вимог задоволена. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8), проходив службу в органах внутрішніх справ з 8 грудня 2003 року; наказом Головного управління МВС України в Донецькій області № 288 о/с від 3 грудня 2003 року ОСОБА_4 призначено на посаду дільничного інспектора міліції (а.с.64); наказом УМВСУ в Донецькій області від 31 грудня 2003 року № 311о/с позивачу присвоєно звання молодший лейтенант міліції; станом на час звільнення звання позивача - капітан міліції (наказ ГУМВС в Донецькій області від 31 березня 2011 року № 113 о/с (а.с.61).

З 14 серпня 2013 року займав посаду заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) (Наказ ГУМВС України в Донецькій області від 14 серпня 2013 року № 362 о/с (а.с.65).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 липня 2014 року № 805 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУМВС в Донецькій та Луганських областях" за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення ст. 65 Конституції України, ч.3 ст. 3, ч.1 ст. 5 Закону України "Про міліцію" та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року № 382, позивача звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (п. 24 наказу); Наказом від 12 серпня 2014 року № 1535 о/с МВС України позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із постановленням на військовий облік) за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) (а.с.12-15).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року (справа № 808/7013/14) (а.с.12-15), якою скасована постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2015 року (а.с.9-11), вирішено: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 805 від 29 липня 2014 року, в частині притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1535 о/с від 12 серпня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ відповідно до п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за здійснення вчинків, що дискредитують звання рядового й начальницького складу; визнано протиправним та скасовано наказ головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 333о/с від 5 вересня 2014 року в частині обчислення ОСОБА_4 вислуги років та оголошення наказу про звільнення; зобов'язання першого відповідача поновити ОСОБА_4 на посаді заступника начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) з 13 серпня 2014 року; стягнення зі другого відповідача на користь ОСОБА_4 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року в сумі 44 268 грн. без урахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено (а.с.12-15).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 3 листопада 2015 року № 331 о/с позивача поновлено на посаді заступника начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) з 13 серпня 2014 року. Як вбачається з відмітки на вказаному наказі позивач ознайомився із ним 6 листопада 2015 року (а.с. 16, 55).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 6 листопада 2015 року № 354 о/с позивача на підставі п. 9 Розділу ХІ Закону Україну "Про національну поліцію" та відповідно до п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) звільнено з посади заступника начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) з 6 листопада 2014 року. Як вбачається з відмітки на вказаному наказі та згідно доповідної записки заступника начальника відділу майора міліції ОСОБА_7 від 11 грудня 2015 року (вих. № 13/8, а.с. 88) позивач ознайомився із ним 8 листопада 2015 року та у той же день останньому була видана трудова книжка (а.с. 17, 54, 56, 87, 88). Зазначене не спростовано і позивачем по справі.

Відповідно до довідки від 16 грудня 2015 року № 15/1538, наданої суду першої інстанції другим відповідачем, за період після 13 серпня 2015 року грошове забезпечення позивачу нараховувалось другим відповідачем виходячи з місячного грошового забезпечення у розмірі 1 150,00 грн. (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років) (а.с. 57, 60).

Наказом Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) від 6 листопада 2015 року № 61 о/с постановлено виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у зв'язку зі звільненням, в тому числі, ОСОБА_4, заступнику начальника ізолятору тимчасового тримання узятих під варту осіб Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) - за 29 діб (а.с. 115).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 7 листопада 2015 року № 80 о/с внесені зміни до наказу № 354 о/с від 6 листопада 2015 року та оголошено вислугу років ОСОБА_4 у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги у кількості 13 років 9 місяців 26 днів (а.с. 51, 89). Відповідно до рапорту старшого інспектора Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області капітана міліції Барабаш О.В. від 18 грудня 2015 року копію зазначеного наказу позивач отримав 10 грудня 2015 року (а.с. 90). Зазначене визнається і позивачем у справі.

20 листопада 2015 року позивач звернувся до другого відповідача із заявою від 19 листопада 2015 року про проведення з ним повного розрахунку (в тому числі виплати грошової допомоги) (а.с. 22).

23 листопада 2015 року позивачу Управлінням кадрового забезпечення ГУ Національної поліції в Донецькій області направлений лист-відповідь, вих. № 10/66 (отримана позивачем 2 грудня 2015 року), в якій повідомляється про те, що Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 9 листопада 2015 року № 80 о/с оголошено вислугу років ОСОБА_4 - 13 років 9 місяців 26 днів (а.с. 21).

Як встановлено на підставі пояснень сторін, наданих суду у судових засіданнях, що відбувались у суді першої інстанції 12 січня 2016 року та 17 лютого 2016 року, а також матеріалів справи, зокрема, довідок другого відповідача від 16 грудня 2015 року № 15/1529 та від 11 січня 2016 року № 15/191, наданих суду, а також довідки, виданої відповідачем позивачу (вих. № 15/1670 від 18 грудня 2015 року):

- 23 листопада 2015 року позивачу було нараховано та сплачено на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року 44 268,00 грн.;

- за період з 13 серпня 2015 року по 6 листопада 2015 року позивачу другим відповідачем було нараховано та сплачено 23 листопада 2015 року грошове забезпечення в загальному розмірі 3 234,84 грн., яке нараховувалось виходячи з середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 1 150,00 грн. (посадовий оклад - 800,00 грн.; оклад за спеціальним званням - 120,00 грн.; надбавка за вислугу років - 230,00 грн.);

- після звільнення позивача, яке мало місце 6 листопада 2015 року, йому була нарахована та виплачена (18 грудня 2015 року) компенсація за невикористану у 2015 році відпустку в сумі 1 111,67 грн., а також

- нарахована (але не сплачена станом на час розгляду справи) одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 7 475,00 грн. (а.с. 52-53, 57, 60).

Не погодившись із неповним розрахунком при звільненні позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі з боку органів державної влади.

За правилами ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення з другого відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2015 року по 3 листопада 2015 року в розмірі 2 083,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в цій частині.

Позивачем судове рішення місцевого суду в цій частині не оскаржене, тому воно апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з другого відповідача одноразової грошової допомоги в розмірі 34 417,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому згідно абз. 8 цього ж пункту строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Згідно Наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 7 листопада 2015 року № 80 о/с, яким внесені зміни до наказу № 354 о/с від 6 листопада 2015 року, ОСОБА_4 оголошено вислугу років у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги у кількості 13 років 9 місяців 26 днів (а.с. 51, 89).

Відповідно до п.п. "є" та "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках виплати вихідної допомоги; у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно абз. 3 п. 2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивач звільнений із займаної посади 6 листопада 2015 року; протягом часу з 13 серпня 2014 року (наступний день після його першого звільнення) і по день наступного звільнення (6 листопада 2015 року) позивач фактично не працював. Таким чином, останні два (повних) місяця роботи (служби), які передували звільненню позивача - це червень та липень 2014 року.

Як встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року по справі № 808/7013/14, середньомісячне грошове забезпечення позивача за ці місяці склало 5 294,93 грн.; середньоденне - 173,60 грн. (а.с. 12-15). Зазначене підтверджується і довідкою від 13 лютого 2015 року № С-10, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 20).

Таким чином, розмір грошової одноразової грошової допомоги, що мала бути нарахована та сплачена позивачу під час його звільнення за скороченням штатів відповідно до абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, складає: 5 294,93 грн. / 50% = 2 647,47 грн. * 13 років = 34 417,05 грн.

Погоджуючись з висновками місцевого суду, колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до доводів другого відповідача щодо здійснення розрахунку одноразової грошової допомоги виходячи із суми 1 150,00 грн., яка складається з: посадового окладу позивача, встановленого Наказом МВС (а.с. 134) № 373 від 18 квітня 2013 року (800,00 грн.), окладу за спеціальним званням (120,00 грн.) та доплати за вислугу років (230,00 грн.), яке відповідачем застосовувалось на підставі ч. 4 п. 2 Порядку № 100, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 п. 2 цього Порядку (на який посилається другий відповідач) якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи, а якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку, а саме: в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Суд зауважує, що п. 4 вказаного Порядку регулює питання обчислення середньої заробітної плати виключно у випадках її збереження. Таким чином, у підпункті 2 даному пункті мова йде про порядок обчислення середньої заробітної плати у випадках, коли за особою зберігається заробіток (грошове забезпечення). Умови збереження грошового забезпечення визначені п. 2.18 Інструкції № 499, в якому зазначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеним на керівну та педагогічну роботу зі спеціальних дисциплін у вищі навчальні заклади МВС, у кожному конкретному випадку можуть бути збережені посадові оклади за останніми до призначення в навчальні заклади основними (які виконуються не тимчасово) штатними посадами Міністром внутрішніх справ України; у такому самому порядку можуть бути збережені посадові оклади за останньою штатною посадою особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, призначеним на керівну та педагогічну роботу зі спеціальних дисциплін у вищих училищах професійної підготовки та навчальних центрах підготовки працівників органів внутрішніх справ.

У розглядаємому випадку ОСОБА_4 був звільнений з посади, а згодом поновлений на цій посаді на підставі рішення суду. Тобто, протягом часу з 13 серпня 2014 року (наступний після першого звільнення день) по 2 листопада 2015 року (день, що передував поновленню позивача на посаді) ОСОБА_4 не знаходився у трудових правовідносинах із другим відповідачем, не виконував ніяких посадових обов'язків, за ним не зберігалось його грошове забезпечення. (Грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 44 268,00 грн., присуджене позивачу постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою особі за час її знаходження у вимушеному прогулі, а не оплатою праці).

Згідно абз. 6 п. 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, другим відповідачем було нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 7 475,00 грн., але станом на час розгляду даної справи вказана допомога позивачу не сплачена (а.с. 53).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з другого відповідача одноразової грошової допомоги в розмірі 34 417,05 грн.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з другого відповідача грошового забезпечення за два місяці після звільнення (після 6 листопада 2015 року) в розмірі 10 589,00 грн., місцевий суд відмовив в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Позивачем судове рішення місцевого суду в цій частині не оскаржене, тому воно апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з другого відповідача компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне.

Пунктом 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Згідно абз. 2 п. 56 цього Положення особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як встановлено під час розгляду справи кількість невикористаних позивачем днів щорічної відпустки за 2015 рік склала 29 діб (а.с. 52, 135). Зазначене визнається і відповідачем у справі.

Відповідно до Наказу Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) від 6 листопада 2015 року № 61 о/с позивачу підлягало до нараховання та сплати компенсація за невикористану за 2015 рік відпустку за 29 діб (а.с. 54, 115).

Судами встановлено, що другим відповідачем було нараховано та сплачено позивачу 18 грудня 2015 року компенсацію за невикористану у 2015 році відпустку в розмірі 1 278,42 грн. (а.с. 57, 136). За поясненням представника другого відповідача при розрахунку цієї компенсації Слов'янський МВ, як і випадку розрахунку грошової допомоги, також виходив із місячного грошового забезпечення в розмірі 1 150,00 грн. (посадовий оклад позивача, оклад за спеціальним званням (120,00 грн.) та доплата за вислугу років (230,00 грн.), зазначивши у запереченнях на правомірність такого розрахунку, виходячи з приписів пп. 2 п. 4 Порядку № 100.

Як вже зазначалось судом, приписи, зазначені п підпункті 2 п. 4 Порядку № 100, застосовуються виключно при обчисленні середньої заробітної плати у випадках її збереження.

Пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до абз. 1, 3 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки ... або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки … або компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Виходячи з наведеного, компенсація за невикористану позивачем відпустку має розраховуватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи (служби), що передують місяцю виплати цієї компенсації. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача, є період з 1 серпня 2013 року по 31 липня 2014 року (оскільки у період з 13 серпня 2014 року по 3 листопада 2015 року позивач був звільнений, а з 3 листопада 2015 року по 6 листопада 2015 року, будучи поновленим на посаді (але не будучи у цей час обізнаний про своє поновлення) до виконання службових обов'язків фактично не приступив), - розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснюватиметься виходячи з заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_4 в зазначений період.

Відповідно до довідки другого відповідача від 29 лютого 2016 року № 2475/303/06-2016 в період з 1 серпня 2013 року по 31 липня 2014 року (12-ти місячний строк фактичної роботи (служби) позивача, що передував його звільненню, ОСОБА_4 отримав грошове забезпечення у розмірі 55 628,98 грн. (а.с. 136).

Згідно листів Міністерства соціальної політики від 21 серпня 2012 року № 9050/0/14-12/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік" та від 4 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" кількість робочих днів в зазначений період становить 251 день.

Таким чином розмір компенсації за невикористані 29 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, станом на час розгляду справи становить (55 628,98 грн. / 251 день * 29) = 6 427,27 грн. - 1 278,42 грн. (фактично сплачена компенсація за відпустку 18 грудня 2015 року) = 5 148,85 грн.

Відповідно, позовні вимоги позивача в частині стягнення з другого відповідача компенсації за невикористану ним відпустку підлягають задоволенню в частині стягнення з останнього компенсації за невикористану позивачем за 2015 рік відпустку в розмірі 5 148,85 грн.

При вирішенні позовних вимог позивача про зобов'язання другого відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення з 6 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає таке.

Норми КЗпП України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Разом із цим частиною 1 ст. 19 Закону № 565-ХІІ передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", а також Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" та Інструкцією Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ № 114.

Зазначені норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Але при цьому суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 3 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, на підставі правильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), а тому суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Місцевим судом вірно встановлено, що у день звільнення позивач не працював; але 20 листопада 2015 року звернувся до другого відповідача із заявою про отримання розрахунку (а.с. 22).

Таким чином, отримавши від позивача 20 листопада 2015 року вимогу про розрахунок відповідач мав зробити остаточній розрахунок 23 листопада 2015 року (перший робочий день після отримання від позивача заяви про розрахунок).

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що станом на 23 листопада 2015 року позивачу підлягало до сплати:

- 44 268,00 грн. - грошове забезпечення за період вимушеного прогулу на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року;

- 219,04 грн. - грошове забезпечення за період з 3 по 6 листопада 2015 року;

- 1 909,60 грн. - за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді;

- 6 427,27 грн. - компенсація за невикористану за 2015 рік відпустку;

- 34 417,05 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні.

Всього - 87 240,96 грн.

23 листопада 2015 року другим відповідачем було сплачено позивачу: на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року 44 268,00 грн.; нараховано та сплачено в якості грошового забезпечення за період за період по 6 листопада 2015 року 3 234,84 грн. У загальній сумі позивачу було нараховано та сплачено 47 502,84 грн.

Таким чином, несплачена позивачу другим відповідачем сума коштів (остаточного розрахунку) станом на 23 листопада 2015 року склала 39 738,12 грн., що склало 45,55 % від загальної суми розрахунку при звільненні.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування за час затримки з урахуванням: спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, розміру фактично сплаченої позивачу суми.

Зазначена позиція суду міститься узгоджується з приписами постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року по справі № 6-114цс13.

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги приписи абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року за № 13 (щодо наведення у рішенні суду розрахунку стягуємої суми), враховуючи правову позицію Європейського Суду з прав людини у справі "Кечко проти України", де зазначено, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, сума грошового забезпечення, яка має бути стягнута на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні, розрахована з розмірі середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача складає:

за період з 24 листопада 2015 року по 18 грудня 2015 року - (173,60 грн. * 25 днів затримки) * 45,55 % (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 23 листопада 2015 року) = 1 976,87 грн.;

за період з 19 грудня 2015 року по 29 лютого 2016 року (дата прийняття місцевим судом рішення в цій справі), враховуючи сплату другим відповідачем компенсації за невикористану позивачем за 2015 рік відпустки в розмірі 1 278,42 грн., сума заборгованості зменшилась і склала 38 459,70 грн. (39 738,12 грн. - 1 278,42 грн.), тобто 44,08 % від загальної суми, що мала бути сплачена позивачу при звільненні.

(173,60 грн. * 73 дні затримки) * 44,08 % = 5 586,17 грн.

Загальна сума середнього заробітку (грошового забезпечення), що підлягає стягненню на користь позивача з другого відповідача за час затримки розрахунку при звільненні станом на 29 лютого 2016 року складає 7 563,04 грн. (1 976,87 грн. + 5 586,17 грн.).

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги приписи ст. 11 КАС України, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача в цій частині та стягнути з другого відповідача середнє грошове забезпечення за час розрахунку при звільненні у розмірі 7 563,04 грн.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що постанова місцевого суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін постанови суду першої інстанції, відмови в задоволенні апеляційної скарги.

В повному обсязі ухвала виготовлена 12 травня 2016 року.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 805/5021/15-а за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, виплати одноразової грошової допомоги та стягнення грошового забезпечення за затримку остаточного розрахунку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: І.В.Геращенко

Г.М.Міронова