Справа № П/811/1861/15
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2016 рокусправа № П/811/1861/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Туркіної Л.П. Коршуна А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 р.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 17.06.2015 року до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача у обмеженні суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами та недоплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року ОСОБА_1; стягнути з Апеляційного суду Кіровоградської області компенсацію за втрату частини суддівської винагороди заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, яка проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, починаючи з вересня 2014 року і до ухвалення судового рішення.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що Законом України №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII доповнено пунктом 64, було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дії відповідача звужують зміст та обсяг незалежності суддів, так як визначене Законом №1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» .

Державною судовою адміністрацією України було подано заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що вимоги, заявлені скаржником на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року, не підлягають задоволенню з наступних підстав, відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Разом з тим, 31 липня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VII), підставою чого слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Постанови Верховної Ради України від 17 лютого 2011 року №3049-VI, Наказом №72-ЗП від 31 березня 2011 року, голови апеляційного суду Кіровоградської області, ОСОБА_1 зараховано до складу апеляційного суду Кіровоградської області і з 01 квітня 2011 року приступив до виконання своїх обов'язків на термін, передбачений п.2 ч.5 ст. 126 Конституції України.

31 липня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-VII). Цим Законом Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII доповнено пунктом 64, яким обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

На виконання вищезазначених положень обмежена виплата суддівської винагороди позивачу, що підтверджується довідкою від 28.05.2015 року №78 (а.с.9).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції до даних правовідносин правильно застосовані норми Конституції України, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", Закону України "Про судоустрій і статус суддів ".

Положеннями п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинства і статус суддів визначаються виключно законами України.

Слід зазначити, що необхідність прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", відповідно до положень Програми діяльності Кабінету Міністрів України, з метою забезпечення відновлення економіки України та невідкладної стабілізації фінансової ситуації підготовлено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" з урахуванням оновленого макроекономічного прогнозу розвитку України на 2014 рік. Новий бюджет враховує реалії економічної ситуації та динаміку її розвитку. Таким чином, дані зміни були необхідні для зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом та з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (Закон № 1622-VII).

Отже, Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" №719-VII було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

В ч. 1 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 України "Про судоустрій та статус суддів" суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", окремо скороченню не підлягають.

На думку суддів апеляційної інстанції, визначене Законом №1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до пп.1 п. 36 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII в абзаці першому частини 3 статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10". Крім того, пунктом 10 Прикінцевих положень вказаного Закону встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Вказані обмеження не застосовується до максимального розміру місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, працівників, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

З огляду на зазначені норми права підставою вчинення оскаржуваних дій відповідача було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік". Разом з тим, відповідно до ч. 2, 3 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Слід звернути увагу, що у рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що положення Європейської хартії про закон "Про статус суддів" та Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи, мають рекомендаційний характер. При цьому, при вирішенні спору враховуються положення інших міжнародних документів, відповідно до яких оскаржувані дії відповідача відповідають в повній мірі законності нормам чинного законодавства.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі "Савіцкас та інші проти Литви" зазначив: "Вислів "коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується", що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також взяти до уваги, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Аналогічні правові позиції ЄСПЛ неодноразово висловлював у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйяртан Асмундсон проти Ісландії", які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

В спірних правовідносинах, що виникли, обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі, здійснено відповідачем відповідно до Закону №1622-VII який зумовлений необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

З огляду на викладене суд зазначає, що метою такого правового регулювання є певні інтереси, які обмежуються чи захищаються законодавцем з огляду на правову ситуацію яка виникла в державі. Проте, за будь-яких умов мета правового обмеження має бути законною. Така законність мети зумовлена її відповідністю публічним інтересам, які захищають Конституція України, міжнародні акти (це, наприклад, інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку, економічного добробуту, захисту прав та свобод інших людей тощо).

Таким чином, за принципом пропорційності не лише мета, а й засоби правового регулювання мають відповідати принципу правової визначеності. Так, "придатність" засобів правового регулювання потребує, зокрема, щоб закон чітко визначав підстави обмеження прав та свобод, порядок їхньої реалізації, дискреційні повноваження публічної влади, пов'язані з втручанням у ці права та свободи. Такі критерії визначені, зокрема, практикою Європейського суду з прав людини та конституційного судочинства.

Водночас засоби правового регулювання, які встановлюють правообмеження, мають бути запроваджені лише на підставі закону (для України це - обов'язкова конституційна вимога). В даному випадку законодавцем на дотримання зазначених критеріїв прийнято Закон України від 31.07.2014 року №1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з твердженням позивача про те, що зменшення розміру суддівської винагороди відповідачем відповідно до Закону №1622-VII є фактичним зниженням рівня незалежності судді.

Так, пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру. Тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

З огляду на вищенаведене колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача не звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів.

Слід зазначити, що під час судового розгляду Кіровоградський окружний адміністративний ухвалою від 27.08.2015 року суд звернувся до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч. 2 і 3 ст. 22, ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №19 від 02.10.2015 року відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: "Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010" (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України дії Апеляційного суду Кіровоградської області щодо виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі 15 мінімальних заробітних плат є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України, тому за наведених обставин та правових норм вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: А.О. Коршун