Справа № 212/1177/16-а
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2016-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/1177/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 травня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С., Євтушенко В.С.

за участю представника відповідача - Дудар Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, покладення зобов'язання, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу (далі за текстом «УПФУ») в якому просить: визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протиправними; зобов'язати УПФУ відновити йому виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 1 червня 2015 року.

В обґрунтування позову наводить наступне. Йому, позивачу, з 5 вересня 2011 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було призначено пенсію за віком і він перебуває на обліку в УПФУ, що означає не застосування при призначені пенсії за віком будь-якого порядку і будь яких умов передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів». З 1 квітня 2015 року виплату пенсії було припинено з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №231. В лютому 2016 року, звернувся до УПФУ з проханням поновити з 1 червня 2015 року виплати пенсії за віком. Листом за №16/ш від 24 лютого 2016 року УПФУ відмовило у задоволенні заяви з посиланням на те, що Законом України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені зміни у частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів 1 та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Вважає таку відмову УПФУ безпідставною, а рішення відповідно незаконним виходячи з наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів якими внесенні зміни до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» в редакції Закону № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року тимчасово у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право па призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", "Про прокуратуру", пенсії, призначені відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не виплачуються. Відповідно до п. 2 розділу III Закону № 213 порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам встановлений цим законом поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсій. Станом па 01.04.2015 року посада судді, на якій він працює, дійсно давала право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів» або Закону України «Про державну службу», тобто існували обставини, з якими Закон № 213 пов'язував припинення виплати йому, позивачу, пенсії. Разом з тим, відповідно до п.5 розділу III Прикінцевих положень Закону №213, у разі не прийняття до 1 череня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми, щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії або щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України: «Про Кабінет Міністрів України», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру». До 1 червня 2015 року відповідний Закон вказаний в п.5 розділу III Прикінцевих положень Закону України № 213, щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах прийнятий не був. За таких обставин з 1 червня 2015 року втратили чинність норми Законів, якими було передбачено право певного кола осіб, зокрема суддів, на призначення так званих «спеціальних» пенсій, а тому не можливо вважати, що він, позивач, з вказаної дати працює на посаді, яка дає право на призначення щомісячного грошового утримання, або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законами України: «Про Кабінет Міністрів України», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру». Вважає, що з 1 червня 2015 року відпали обставини, які в силу абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», перешкоджали б йому отримувати пенсію за віком. Наполягає, що з 1 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної йому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування підлягає відновленню, у зв'язку з відсутністю у абзаці 2 ч.1 ст. 47 вказаного Закону підстав для її не виплати, поновити його права та інтереси іншим шляхом, ніж відновлення виплати цієї пенсії, не можливо.

Під час розгляду справи, відповідно до ст. 55 КАС України, відповідач Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу замінений відповідачем Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та підтвердив зміст письмових заперечень, в яких зазначив наступне. Одним з основних завдань УПФУ, як територіального органу Пенсійного фонду України, згідно «Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 р. № 28-2, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення. Відповідно до покладених завдань УПФУ призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, допомогу на поховання та інші виплати соціальних виплат відповідно до законодавства.

Пенсійне забезпечення громадян України, зокрема порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та іншими нормативними актами. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом. Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Відповідно до пункту першого статті 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» № 422/96-ВР від 16.10.1996 року Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громади та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги ст.22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціальне-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено і в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 21.10.2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). Вважає, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Враховуючи складність обставин економічного та політичного стану держави, маючи повне економічне обґрунтування, з метою створення умов для стабілізації фінансового стану бюджету Пенсійного фонду України та удосконалення окремих положень стосовно пенсійного забезпечення з 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213, яким зокрема внесено зміни щодо порядку виплат пенсій певним категоріям осіб. Частиною 1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», що набрали чинності з 01.04.2015р.) визначено, що тимчасово, у період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. Таким чином, законодавче встановлено заборону виплати з 01.04.2015р. пенсій за віком, призначених відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі суддями відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». З 1 січня 2016 року частиною 1 ст.47 Закону №1058 (зі змінами внесеними Законом України від 24.12.2015 № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Зазначені норми є імперативними нормами обмеженої дії по суб'єктивному фактору, оскільки розповсюджуються на певне коло осіб. Відповідно, починаючи з 01.04.2015р. по теперішній час, органи Пенсійного фонду України, реалізуючи державну політику з питань пенсійного забезпечення, не проводять виплату пенсій вищезазначеним категоріям осіб. В УПФУ з 21.06.2011 року перебуває на обліку ОСОБА_2, пенсія якому призначена відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Згідно матеріалів пенсійної, зокрема копії трудової книжки та відомостей з Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування позивача з 12.07.2011 року призначено на посаду голови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу строком на п'ять років. Відповідно до ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» УПФУ з 01.04.2015 припинило виплату пенсії позивачу. З урахуванням положень ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підставою для поновлення пенсії є звільнення позивача з відповідної посади. При цьому згідно ст. 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" обов'язок повідомляти органи, що призначають пенсії про зміну умов, що впливають на виплату пенсій, покладено на пенсіонерів. На момент звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії та на момент розгляду справи від позивача не надходило будь - якої інформації з відповідним підтвердженням про припинення його роботи на посаді судді. Посилання позивача як на підставу відновлення з 01.06.2015р. виплати пенсії на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", вважає помилковими, оскільки відповідним пунктом передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Однак даний пункт не містить жодних приписів щодо відновлення виплати пенсії як такої й, у тому числі, призначеної на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Предметом спору по даній справі є визнання дій УПФУ протиправними. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто законодавче встановлені межі поведінки органів державної влади та їх посадових осіб поділяють їхні дії на правомірні (такі, що знаходяться в межах норм права) та протиправні (або неправомірні, тобто такі, що виходять за межі норм права). Вчинення правомірних дій органом державної влади означає, що вони не порушують зазначену ст.19 Конституції України. Вчинення ж протиправних дій, означає, що в даному випадку правопорядок порушено і мають настати певні юридичні наслідки. При цьому для органів державної влади протиправними вважаються як дії, що прямо суперечать нормам законодавства, так і дії, що нормами законодавства не передбачені. Пунктом 4.1. «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Управління Пенсійного фонду України в Жовтневого районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за результатами розгляду заяви позивача від 16.02.2016р. в строки визначені законодавством, в межах повноважень визначених «Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р. № 28-2, керуючись ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" прийняло рішення про відмову в поновлені пенсії. Наполягає, що дії УПФУ щодо не відновлення виплати пенсії позивачу не можуть визнаватися протиправними, оскільки відповідають ст. 19 Конституції України. З аналізу ст. 105 КАС України, що містить формулювання позовних вимог, які може використати позивач та ст. 162 КАС України, яка визначає повноваження суду в наслідок задоволення позову, вимога про визнання дій протиправними є передумовою для застосування інших способів захисту порушеного права, зокрема зобов'язання вчинити дії тощо. Отже, оскільки дії управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо відмови у відновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу є правовірними, відсутні підстави для ухвалення рішення про зобов'язання управління вчинити дії щодо відновлення виплати пенсії. Згідно позовних вимог позивач порушує питання про відновлення виплати пенсії з 01.06.2015 року. Пенсія в розумінні Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Оскільки позивач не отримує щомісячні пенсійні виплати, починаючи з 01.04.2015 року, то про порушене, на його думку, право на отримання пенсійних виплат з 01.06.2015 року, йому стало відомо в червні 2015 року. При цьому за захистом своїх прав позивач звернувся лише 29.02.2016 року, згідно вхідного штемпеля суду на копії позовної заяви. Статтею 99 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З огляду на приписи ст.100 КАС України, слідує, що сплив строку звернення до суду має важливі матеріально-правові наслідки, зокрема, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених ст.99 КАС України, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Зазначає, що позивач в своєму позові не порушує питання про поновлення строку звернення до суду та не зазначає поважних причин його пропуску, що в свою чергу є підставою для залишення позову без розгляду.

У судове засідання позивач не прибув, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, тому справа на підставі ст. 128 ч.6 КАС України, розглянута у письмовому провадженні.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: заява (а.с.5), повідомлення (а.с.6), паспорт, посвідчення (а.с.7), трудова книжка (а.с.25-28), розпорядження (а.с.29).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає допустимими наступні докази: заява (а.с.5), повідомлення (а.с.6), паспорт, посвідчення (а.с.7), трудова книжка (а.с.25-28), розпорядження (а.с.29), так як вони отримання з дотримання вимог КАС України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає належними доказами, так як вони стосуються фактів віку позивача, його трудового стажу, місця роботи позивача, призначення пенсії позивачу наступні докази: паспорт, посвідчення (а.с.7), трудова книжка (а.с.25-28), розпорядження (а.с.29).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд вважає належними доказами, так як вони стосуються звернення позивача про поновлення виплати пенсії та відмову у цьому наступні докази: заява (а.с.5), повідомлення (а.с.6).

На підставі ст. 86 КАС України, оцінивши з точки зору достатності та взаємозв'язку безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно досліджених доказів, суд вважає встановленими наступні обставини. При цьому, суд керується вимогами ст.71 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач станом на 2011 рік та на даний час є суддею Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу.

Позивачу 21 червня 2011 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було призначено пенсію за віком і він перебуває на обліку в УПФУ.

З 1 квітня 2015 року виплата пенсії позивачу була припинена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №231.

В лютому 2016 року, позивач звернувся до УПФУ з проханням поновити виплату пенсії з 1 червня 2015 року.

24 лютого 2016 року своїм листом УПФУ відмовило у задоволенні вказаної заяви, зазначивши при цьому, що Законом України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені зміни у частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів 1 та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання, не виплачуються.

При вирішенні даної справи суд керується вимогами Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ст.6 Конституції України, органи влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 4 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як передбачено ст. 22 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, при прийнятті нових законів, якими внесені зміни до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» в редакції Закону № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року тимчасово у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачуються.

Відповідно до п. 2 розділу III Закону № 213 порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, встановлений цим законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсій.

Та обставина, що позивач станом на 1 квітня 2015 року працював на посаді судді, надавала право на призначення йому пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів» або Законом України «Про державну службу», тобто існували обставини, з якими Закон № 213 пов'язував припинення виплати пенсії позивачу.

Відповідно до п.5 розділу III Прикінцевих положень Закону №213, у разі не прийняття до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

До 1 червня 2015 року відповідний Закон передбачений пунктом п'ятим розділу III Прикінцевих положень Закону України № 213, щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах прийнятий не був.

Суд приходить до переконання, що до 1 червня 2015 року позивач, як суддя, мав право на отримання довічного грошового утримання відповідно до закону України «Про судоустрій та статус суддів», а тому йому з квітня 2015 року виплата пенсії за віком була припинена відповідно до вимог закону. Починаючи з 1 червня 2015 року були скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів".

На думку суду, з 1 червня 2015 року позивач мав право на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд приходить до переконання, що з 1 червня 2015 року перестали існувати обставини, які в силу абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», перешкоджали позивачу отримувати призначену йому пенсію за віком, а тому з 1 червня 2015 року належало поновити виплату позивачу пенсії, призначеної йому 21 червня 2011 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивачу у поновленні виплати пенсії було відмовлено 24 лютого 2016 року, чим було порушено його право на отримання пенсії.

Суд приходить до переконання, що відмова у поновленні виплати пенсії позивачу є протиправною, а тому для поновлення прав позивача належить зобов'язати відповідача відновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком.

Пояснення представника відповідача про те, що дії з відмови у відновленні виплати пенсії позивачу суперечать наведеним вище вимогам закону, а тому суд відкидає доводи відповідача, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, і вважає, що суб'єкт владних повноважень не доказав правомірності оскаржуваного рішення.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові заперечення відповідача та письмові докази, суд на підставі ст.10 КАС України, відповідно до якої усі учасники адміністративного процесу є рівними, та ст.11 КАС України, у відповідності до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим і підлягають повному задоволенню.

Суд вважає, що думка представника позивача про те, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду є, на переконання суду, необґрунтованою. При цьому суд виходить з наступного.

Статтею 99 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.4 ст.99 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк. Позивач скористався свої правом досудового вирішення спору та 16 лютого 2016 року звернувся з заявою про поновлення виплати пенсії до УПФУ, в задоволені його заяви було відмовлено 24 лютого 2016 року. До адміністративного суду позивач звернувся 29 лютого 2016 року і таким чином не пропустив місячний строк для звернення.

Відповідно до ст. 94 КАС України, належить присудити на користь позивача усі здійснені ним документально підтверджені судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 19, 22, 64 Конституції України, ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», пункт 5 Прикінцевих положень Закону України від 2 березня 2015 № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», ст. ст. 6, 10, 86, 94, 128, 158, 161, 162, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у відмові в поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії за віком.

Зобов'язати Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 1 червня 2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

На постанову може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов