Справа № 2а-879/12/2170
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-879/12/2170

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Кузьменко Н.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Бойка А.В.,
суддів: Танасогло Т.М.,
Яковлєва О.В.,

розглянувши порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 27 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання виплатити компенсацію;-

В С Т А Н О В И В:
13.03.2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 20.05.2014 року, визнати дії командування ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасного та неповного розрахунку по всіх видах забезпечення під час звільнення ОСОБА_1 такими, що не ґрунтуються на законі; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити компенсацію за 210 днів невикористаної відпустки за 2009 рік; зобов`язати Херсонський обласний військовий комісаріат виплатити добові витрати на відрядження 18-19 серпня 2008 року, 23-25 грудня 2008 року, 26 лютого 2009 року, 06 травня 2009 року в сумі 210,00 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити компенсацію за неотримане речове майно згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 лютого 2012 року за №6/1/93 в сумі 5476,80 грн. або за згодою позивача видати речове майно в натурі на суму грошової компенсації в разі заміни на підставі п.20 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 14 вересня року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити компенсацію за неотримане речове майно згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 лютого 2012 року за №6/1/93 в сумі 5476,80 грн. або за згодою позивача видати речове майно в натурі на суму грошової компенсації в разі заміни на підставі п.20 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 27 травня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання дій щодо несвоєчасного та неповного розрахунку по всіх видах забезпечення під час звільнення такими, що не ґрунтуються на законі; зобов`язання виплатити компенсацію за невикористану відпустку, добових витрат на відрядження залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою та постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 27 травня 2014 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі, апелянт посилається на те, що судом не в повній мірі з`ясовані обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

На підставі викладеного, апелянтом ставиться питання про скасування ухвали та постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 27 травня 2014 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Суд першої інстанції, позовні вимоги в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити компенсацію за неотримане речове майно згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 лютого 2012 року за №6/1/93 в сумі 5476,80 грн. або за згодою позивача видати речове майно в натурі на суму грошової компенсації в разі заміни на підставі п.20 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 залишив без розгляду через пропуск строку звернення до суду; в решті позовних вимог - відмовив.

Колегія суддів частково погоджується з зазначеною позицією суду першої інстанції на підставі наступного:

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив військову службу на посаді військового комісара Білозерзького районного військового комісаріату Херсонської області.

Наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України № 190 від 04.05.2012р. позивача звільнено з військової служби відповідно до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас за пунктом "а" частини 6 (у зв`язку із закінченням строку контракту). У зв`язку із звільненням позивачу було виплачено грошове забезпечення за травень 2012р. у розмірі 3650,76 грн., вихідна допомога при звільненні у розмірі 30023,52 грн., компенсація за невикористану відпустку за 2012 рік у розмірі 1763,07 грн.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 92 від 18.05.2012 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

На момент звільнення позивачу виплачено грошове забезпечення за травень 2012 року у розмірі 3650,76 грн., вихідна допомога при звільненні - 30023,52 грн. та компенсація за невикористану відпустку за 2012 рік - 1763,07 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач розрахувався з ОСОБА_1 по всіх видах забезпечення та на підставі вказаного відмовив позивачу у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції в частині позовних вимог позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 виплатити добові витрати на відрядження 18-19 серпня 2008 року, 23-25 грудня 2008 року, 26 лютого 2009 року та 06 травня 2009 року в сумі 210 грн. погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п.1 постанови КМУ від 23.04.1999 р. № 663 "Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон" та п.1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 9 від 17.01.2000p. службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), в якій військовослужбовець проходить службу.

Направлення військовослужбовця у відрядження здійснюється посадовими особами, зазначеними у пункті 1.2 цієї Інструкції, та оформлюється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування військової частини або назви підприємства, куди відряджений військовослужбовець, строку та мети відрядження.

Згідно пунктів 1.11 та 1.12 Інструкції виплата добових провадиться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця у пункт (пункти) службового відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження. У випадку відсутності у посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця у пункт (пункти) службового відрядження та вибуття з нього (з них) добові не виплачуються.

Згідно п. 1.13 Інструкції протягом трьох робочих днів після повернення з відрядження військовослужбовець подає у фінансовий орган військової частини авансовий звіт про витрачені у зв`язку з відрядженням суми, до якого додаються належно оформлене посвідчення про відрядження, оригінали документів про витрати на наймання житлового приміщення та проїзні документи.

Таким чином, підставою для виплат добових та інших витрат на відрядження є посвідчення про відрядження, а також оригінали інших підтверджуючих документів.

У відповідності до пункту 1.4 Інструкції забороняється провадити виплату добових за посвідченнями про відрядження, виданими з порушенням порядку їх оформлення, встановленого законодавством України.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що останній авансовий звіт за відрядження за період 2008-2009рр. позивачем був наданий в квітні 2008 року за № 92 від 24.03.2008 року на суму 75,00 грн. Відповідно до меморіального ордеру № 8 за вересень 2008 року зазначену суму йому перераховано 16.09.2008 року на безготівкову пластикову картку банку "Аваль".

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що у позивача відсутні підстави для отримання добових витрат на відрядження 18-19 серпня 2008 року, 23-25 грудня 2008 року, 26 лютого 2009 року, 06 травня 2009 року в сумі 210,00 грн.

Разом з тим, колегією суддів, досліджуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виплати позивачу компенсації за 210 днів невикористаної основної відпустки за 2009 рік, встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

ОСОБА_2 зазначає, що має право на компенсацію за 210 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009 рік.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач знав про своє право на відпустку у 2009 році та свідомо ним не скористався.

Стаття 4 Закону України "Про відпустки " визначає такі види відпусток : щорічні відпустки; додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; творчі відпустки; соціальні відпустки.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників.

При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Позивач зазначає, що не скористався щорічною основною відпусткою за 2009 рік, оскільки відповідно затвердженого графіку відпусток на 2009 рік ОСОБА_1 повинен відбути у відпустку у листопаді 2009 року. Проте, з 30.07.2009 року позивач знаходився у соціальній відпустці по догляду за дитиною та не зміг скористатись правом на щорічну основу відпустку відповідно до графіку.

Частинами 1, 3 ст. 79 Кодексу законів про працю України встановлено, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Верховний Суд України постановою Пленуму № 13 від 24.12.1999 року зазначив, що, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не зміг скористатись своїм правом на щорічну основну відпустку, оскільки убув у соціальну відпустці по догляду за дитиною раніше. Однак, позивач не може бути позбавлений свого конституційного права на відпочинок, закріпленого ст. 45 Конституції України.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач має право на компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2009 рік.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 27 травня 2014 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання виплатити компенсацію задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасного та неповного розрахунку по всіх видах забезпечення під час звільнення ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2009 рік.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко
Судді: Т.М. Танасогло
О.В. Яковлєв