Справа № 820/1258/16
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2016-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 травня 2016 р. № 820/1258/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Самойлової В.В., суддів - Зінченко А.В., Тітова О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Луганській області, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

- скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській від 06.11.2015 року № 401 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 (М-256683) у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів);

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України поновити капітана міліції ОСОБА_1 (М-256683) на посаді старшого інспектора з режиму секретності Слов'яносербського районного відділу ГУМВС України у Луганській області або на іншій рівнозначній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року і по день поновлення на посаді.

Позивач обгрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, він посилається на те, що оскаржувані дії та наказ є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України, чим порушуються його законні права, свободи та інтереси і потребує судового захисту.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі та третя особа, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, згідно до вимог ст. 35 КАСУ, в судове засідання не прибули без повідомлення про причини неприбуття, заяви про розгляд справи за її відсутності на надали, при цьому відповідачі надали заперечення, в яких зазначили, що позовні вимоги є незаконними та необгрунтованими, у зв'язку з чим підстави для їх задоволення відсутні.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб, на підставі наявних у ній доказів, у письмовому провадженні, згідно до ст. 128 ч. 6 КАСУ.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення антитерористичної операції, взята на облік в Управлінні праці та соціального захисту населення Московського району м. Харків із зареєстрованим місцем перебування за адресою: АДРЕСА_1.

Як свідчать докази у справі, згідно із записом у дублікаті трудової книжки позивача з 18.08.2013 року ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є матір'ю дитини, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При судовому розгляді встановлено, що з 03.09.2014 року по 03.09.2015 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною на підставі довідки № 14, виданої 03.09.2014 року Слов'яносербським районним територіальним медичним об'єднанням про потребу дитини (дитини-інваліда), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у домашньому догляді.

Як вбачається з доказів справи, 03.09.2015 року ОСОБА_1 подала рапорт до Головного управління МВС України у Луганській області про надання їй декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти років у період з 04.09.2015 року по 03.03.2016 року на підставі довідки № 27, виданої 25.08.2015 року Харківською міською дитячою поліклінікою №7, про потребу дитини (дитини-інваліда) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у домашньому догляді, перебувала у вказаний період в декретній відпустці, на підставі відповідного наказу органу, де проходила службу.

Так, 17.02.2016 року з метою подання рапорту про продовження декретної відпустки на підставі медичного висновку, ОСОБА_1 з'явилась до Головного управління МВС України у Луганській області, де дізналась що наказом Головного управління МВС України у Луганській області № 401 о/с від 06.11.2015 року її було звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил з посади старшого інспектора з режиму секретності Слов'яносербського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області за пунктом 64 «г» через скорочення штатів.

Із зазначеним суд не погоджується та при вирішені даного спору, враховує наступні обставини та нормативні положення.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним нормативно-правовим актом- Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-УІІІ (надалі - Закон № 580-УІІІ), призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ) з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому, пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-УІІІ не передбачено остаточне звільнення і не зазначені строки такого звільнення та кола осіб, які підпадають під звільнення в такі установлені строки, а отже відсутня юридична визначеність щодо питання скорочення штатів всіх органів МВС через поняття «можливе майбутнє звільнення».

Крім того, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція кореспондується з вимогами рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, то виходячи з викладеного вище, працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. В порушення цих норм позивач не був попереджений про майбутнє звільнення ні усно, ні письмово, а дізнався про те, що звільнений тільки 17.02.2016 року.

Крім того, відповідно до пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон № 580-VIII не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин мають застосовуватись конституційні принципи і загальні засади права.

Вказані гарантії передбачені Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком, до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім, випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Згідно з частиною 6 статті 179 КЗпП України, у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Частиною 2 ст. 8 КАСУ передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі К. Маркіна проти Російської Федерації зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Також, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав визначення поняттям "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина" у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним, є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 року по справі № 21-327а11, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним, створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

А від так, враховуючи викладене вище, суд не може погодитися, що звільнення позивача є законним та обгрунтованим. Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що неправомірне звільнення позивача з органів внутрішніх справ позбавило його можливості вирішити питання про вступ до органів Національної поліції України у визначені законом строки.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідач-2, як суб'єкт владних повноважень, не дотримав вимоги закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його оскаржуваний наказ є протиправним, що дає суду підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо його скасування та зобов'язання відповідача - 2 поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України.

Згідно до ст. 256 ч. 1 п. 3 КАСУ, постанова суду щодо поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Щодо решти позовних вимог, то вони є недоведеними стосовно необхідності судового захисту, в розумінні приписів ст. 2 КАСУ, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 128, 159, 160, 162, 185, 256 КАСУ, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській від 06.11.2015 року № 401 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 (М-256683) у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Зобов'язати Ліквідаційну комісію ГУМВС України в Луганській області поновити капітана міліції ОСОБА_1 (М-256683) в органах внутрішніх справ України на посаді старшого інспектора з режиму секретності Слов'яносербського районного відділу ГУМВС України у Луганській області або на іншій рівнозначній посаді в органах внутрішніх справ України з 06.11.2015 року.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Самойлова В.В.

Судді - Зінченко А.В.

Тітов О.М.