Справа № 804/15704/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 р. Справа № 804/15704/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіБарановського Р. А.
при секретаріКанівець К.В.
за участю:
представника позивача представника відповідача Климовської О.В. Чохелі Т.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" до Криворізької північної об'єднанної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Криворізька теплоцентраль» звернулось до суду з адміністративним позовом до Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області з вимогами: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Р» №4 від 02.11.2015 року винесене Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області на підставі Акту перевірки №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015 року.

В обґрунтування позову зазначено, що висновки Акту перевірки №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015 року необґрунтовані та недоведені, є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а повідомлення-рішення яким визначено Державному підприємству «Криворізька теплоцентраль» суму штрафних санкцій та збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів є незаконним та суперечить положенням чинного законодавства.

У судове засідання з'явився представник позивача, надав пояснення аналогічні доводам викладеним у позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні в обґрунтування своєї позиції по справі зазначив, що Державне підприємство «Криворізька теплоцентраль» у лютому 2015 року закупило спецодяг для власних робітників у ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія», згідно договорів поставки № 39/04 та №40/04 від 08.06.2015р. В ході проведення виїзної документальної перевірки Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» податковим органом не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) актів приймання-передачі товару, документів, що засвідчують транспортування продукції, документів що засвідчують оприбуткування продукції. На підставі зазначеного, позаплановою виїзною документальною перевіркою встановлено порушення позивачем: п. 185.1 ст.185, п.п.186.2.1 п.186.2 ст.186, п. 198.1, п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу від 02.12.10 № 2755-VІ, у зв'язку з не підтвердженням фактів здійснення господарських операцій в результаті чого позивачем безпідставно завищено податковий кредит за червень 2015р та занижено податок на додану вартість (позитивне значення між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на загальну суму 89104,25 грн. Тому, податкове повідомлення - рішення Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області №4 від 02.11.2015 року повністю відповідає вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції. Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області додержані всі вимоги правових норм, які регулюють порядок його прийняття, рішення узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийняте відповідно до обставин, що склалися, отже, підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає необхідним даний позов задовольнити повністю з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу від 07.10.2015 року № 398 та направлення на перевірку № 180/04-83-22-04 від 07.10.2015 року виданих Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області, Столяровою Людмилою Анатоліївною - завідувачем сектору перевірок з окремих питань управління податкового аудиту, керуючись пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ст.86 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ, проведено позапланову виїзну перевірку Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині нарахування та сплати податку на додану вартість при проведенні господарських операцій з ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» () за період 01.06.2015р. по 30.06.2015р.

В ході проведення перевірки встановлено відсутність фактичного відвантаження товарів ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» на адресу ДП "Криворізька теплоцентраль". В ході проведення перевірки не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) актів приймання-передачі товару, документів, що засвідчують транспортування продукції, документів що засвідчують оприбуткування продукції. Також з'ясовано, що операції із придбання та реалізації мали не реальний товарний характер, товар не перевозився і не зберігався. Відповідно наданих документів немає можливості встановити вид транспорту, розмір витрат, особу, яка понесла дані витрати, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного. Отже, операції з поставки по ланцюгах: Продавець товару: ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» (код за ) отримувач ДП «Криворізька теплоцентраль» (), операція не містить по суті своїй розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання товарів та не спричиняє реального настання правових наслідків.

Зазначене призвело до завищення ПДВ позитивного значення між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на суму 89104,25 грн.

Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» порушено п. 185.1 ст.185, п.п.186.2.1 п.186.2 ст.186, п. 198.1, п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу від 02.12.10 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями), у зв'язку з не підтвердженням фактів здійснення господарських операцій в результаті чого за червень 2015р. завищено податковий кредит на загальну суму 89 104,25 грн.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області складено Акт №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015 року.

Не погодившись із висновками Акту перевірки Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» було подану заперечення, за результатами розгляду якого акт перевірки залишено без змін.

Відповідно до Акту позапланової виїзної перевірки №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015 року з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині нарахування та сплати податку на додану вартість при проведенні господарських операцій з ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» () за період 01.06.2015р. по 30.06.2015р. Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією було винесено податкове повідомлення-рішення №4 від 02.11.2015 року яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів з урахуванням штрафних санкцій у сумі 133656, 38 грн.

Відповідно до Акту №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015р. контролюючий орган посилається на здійснення перевірки договорів, угод, контрактів, рахунків, накладних, актів виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, виписок банків, платіжних відомостей, даних оборотно-сальдових відомостей з період з 01.06.2015р. по 30.06.2015р. Разом з тим не зазначає номер та дати укладання договорів та угод, назв контрагентів, номерів видаткових та податкових накладних, що суперечить вимогам законодавства щодо чіткості та зрозумілості актів суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до Акту №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015р. контролюючий орган посилається на відсутність документів на підтвердження перевезення, здавання вантажу та проведення розрахунків між учасниками транспортного процесу, відсутні будь-які товарно-транспортні накладні між ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» та ДП «Криворізька теплоцентраль».

Відповідно до умов Договору поставки № 39/04 від 08.06.2015 року та № 40/04 від 08.06.2015 року постачальник зобов'язується поставити і передати у власність Покупцю спецодяг та спецвзуття в асортименті у відповідності специфікації, а покупець прийняти товар та оплатити.

Перевіркою встановлено факт наявності договірних відносин між ДП «Криворізька теплоцентраль» та ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» протягом 01.06.2015р. - 30.06.2015р. та податковим органом зроблено висновок про відсутність товарно-транспортної документації від ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» до ДП «Криворізька теплоцентраль».

Товарно-транспортна накладна (ТТН) - основний документ на перевезення вантажів (п. 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363). Вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-транспортна накладна застосовується під час перевезення вантажу на договірних умовах (лист Мінінфраструктури від 11.03.2014 р. № 2455/25/10-14). як обов'язковий документ ТТН названа для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах (п.1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, наведений в додатку до Постанови КМУ № 207 від 25.02.2009 p.). Якщо в договорі не передбачено послуги з перевезення, а продавець доставляє товар службою доставки, то таку доставку можна розглядати як виконання договору поставки. Під час транспортування товарів службою доставки, обов'язок складати ТТН покладається на вантажовідправника. Перевізник повинен передати постачальнику один зразок ТТН (п. 11.6 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Сертифікат якості, паспорт продукції тощо, не відносяться до первинних документів та не фіксують факт здійснення господарської операції, крім того вказані документи не використовуються у бухгалтерському та податковому обліках, отже їх відсутність чи наявність не впливає на результати бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до Акту №388/04-83-22-04/00130850 від 19.10.2015р. контролюючий орган посилається відсутність документів на підтвердження перевезення, здавання вантажу та проведення розрахунків між учасниками транспортного процесу, відсутні будь-які товарно-транспортні накладні між ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» та ДП «Криворізька теплоцентраль».

Відповідно до п. 3.1. умов Договору поставки № 39/04 від 08.06.2015 року, зокрема розділу III (строки і умови поставки товару) передбачено, що товар поставляється Постачальником на умовах DDP (склад № 2, ТОВ «Делівері», вул. Тихвінська, 1 А) згідно Інкотермс 2010.

Інкотермс (англ. Incoterms, International commerce terms) - міжнародні комерційні умови, комплект міжнародних правил з тлумачення найбільш широко використовуваних торгівельних термінів (умов) в галузі міжнародної торгівлі.

Умовами DDP (Delivered Duty Paid) передбачено, зазначення місця призначення, товар доставляється замовнику, очищений від мит та ризиків.

Товарно-транспортна накладна (ТТН) - основний документ на перевезення вантажів (п.11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363). Вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не е документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-транспортна накладна застосовується лише під час перевезення вантажу на договірних умовах (лист Мінінфраструктури від 11.03.2014 р. № 2455/25/10-14). Адже ТТН як обов'язковий документ названа лише для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах (п.1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, наведений в додатку до Постанови КМУ № 207 від 25.02.2009 р.). Якщо в договорі не передбачено послуги з перевезення, а продавець доставляє товар службою доставки, то таку доставку можна розглядати як виконання договору поставки. Під час транспортування товарів службою доставки, обов'язок складати ТТН покладається на вантажовідправника. Перевізник повинен передати постачальнику один зразок ТТН (п.11.6 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363).

Господарські операції ДП «Криворізька теплоцентраль» підтверджуються ТТН, видатковими та податковими накладними. В сукупності всі ці документи повністю відповідають поняттю «первинні документи», що визначені у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України».

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат.

Пунктом 198.2 ст.198 вказаного Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, є Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі-Закон) та Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку (далі - Положення).

Ст. 1 Закону визначає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно п. 2.4. Положення зі змінами від 07.06.2010р. 2.4. первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання,зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 8 Порядку заповнення податкової накладної, (наказ Міндоходів і зборів України № 10 від 14.01.2014р., зареєстровано у Мінюсті № 185/24962 від 30.01.2014р.) податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат із сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку.

Тобто, саме наявність податкової накладної є тим первинним документом на підставі якого ДП «Криворізька теплоцентраль» правомірно сформовано податковий кредит, а усі інші документи лише підтверджують факт правомірності такого формування.

Згідно ст. 3 Господарського кодексу України суттю господарської операції є не «сама поставка ТМЦ», а діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є: постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; будівництво житлових і нежитлових будівель; будівництво трубопроводів.

Таким чином, враховуючи основні види діяльності ДП «Криворізької теплоцентралі», предмет спірних правочинів, а також купівля товарно-матеріальних цінностей, які були використані позивачем у власній господарській діяльності, підтверджується первинними документами.

Криворізькою північною ОДПІ було зроблено висновок про відсутність фактів реального здійснення господарської діяльності з ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» () у зв'язку, з тим що у контрагента не задекларовані складських приміщень, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності.

Відсутність основних фондів у контрагентів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Чинним законодавством непередбачені норми, якими б зобов'язувало підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробки документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, по-четверте, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2012р. у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте, сам по собі акт не є належним та допустимим доказом даних фактів, по-шосте, посилання на неможливість встановити місцезнаходження постачальника товарів (робіт, послуг) позивачу, а також посилання на неможливість проведення зустрічної звірки такого постачальника з питань його взаємовідносин з контрагентами, не може вважатися беззастережним та безперечним доказом в підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011р. у справі № К-30752/10), крім того, неможливість проведення зустрічної перевірки контрагента не є імперативною ознакою протиправності його діяльності та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних такою особою (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.09.2013р. у справі № К/800/15523/13).

Крім того Відповідачем не надано доказів того, що позивач знав або міг дізнатися про те, що контрагентами порушено вимоги податкового законодавства, зокрема, щодо подання податкової звітності, відсутності за юридичним місцезнаходженням тощо, а також доказів того, що позивач був безпосередньо залучений до можливих зловживань контрагентів у системі оподаткування.

08 червня 20152 року між ДП «Криворізька теплоцентраль» та ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» укладені Договір поставки № 39/04 та Договір поставки №40/04.

На дату здійснення спірних господарських операцій контрагенти були зареєстровані як платники податків, їх установчі документи не були визнані недійсними.

Також відсутні будь-які докази підтвердження факту розірвання, визнання недійсним чи не укладення вищезазначених правочинів та не надано доказів нікчемності договору поставки № 39/04 від 08.06.2015р. та договору поставки №40/04 від 08.06.2015р., доказів фіктивної діяльності підприємств, відсутність зв'язку укладених угод з господарською діяльністю ДП «Криворізька теплоцентраль», а також укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Крім того, головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, а не актами податкової перевірки. Вказані ж в акті ОДПІ недоліки, допущені суб'єктом господарювання при виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

Отримання контролюючим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, позаяк ані акт перевірки, ані довідка зустрічної звірки не має преюдиціального значення та не є документами, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Крім того, відсутні підтвердження щодо здійснення контролюючим органом зустрічної перевірки з контрагентом, а отже відсутні підстави вважати що у ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» не задекларовані складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності.

Щодо припущень відповідача, що у контрагентів позивача відсутні необхідні ресурси для здійснення господарської діяльності та виконання умов договору, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, лкі враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України встановлює, що податкова накладна с податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Позивачем надана належним чином оформлена податкова накладна, що є первинним документом та єдиною підставою для виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказано у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009. «... вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частіні судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або про відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Для здійснення своєї господарської діяльності юридичні особи укладають договори, що за змістом є домовленістю, внаслідок якої виникають взаємні права і обов'язки. Укладення договорів купівлі-продажу, поставки товарів, надання послуг в даному випадку вже само по собі є ознакою господарської діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного Кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідність його змісту вимогам закону; наявність мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладення учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого статтею 228 Цивільного кодексу України, міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення, підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети, зазначеної у диспозиції статті 228 Цивільного кодексу України, у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним висновком.

Таким чином, відповідачем не надано доказів наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів як обов'язкової ознаки для визнання правочинів недійсними та застосування адміністративно-господарських санкцій.

Факт порушення публічного порядку повинен бути доведений певними засобами доказування. Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, (далі -Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Податкове законодавство України не ставить права платника податку на додану вартість в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням.

Вказане підтверджується судовою практикою з аналогічних спорів, а саме: постановою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2014 по справі № К/800/48947/13, де зазначено, що твердження податкового органу, в якості доказу не підтвердження реальності господарських операцій, про неможливість реального виконання укладених підприємством зі своїм контрагентом правочинів через відсутність у останнього необхідних умов (трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей, транспортних засобів) для ведення господарської діяльності не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо.

В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи, оскільки законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосередньо контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем(поставщиком)-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Згідно ст. ст. 11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, Криворізькою північною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області не доведено факт відсутності реального вчинення господарських операцій Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» з ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія», чим завищено податковий кредит по ТОВ «Українська міжнародна торгівельна компанія» за лютий 2015 року.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Криворізької північної об'єднанної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № від 02.11.2015;

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області () на користь Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» () судові витрати в сумі 2004,85 грн. (дві тисячі чотири гривні 85 коп.).

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2016 року

Суддя Р.А. Барановський