Справа № 2а/0570/15335/2011
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Крилова М.М.
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року справа № 2а/0570/15335/2011

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Маріупольського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (138) на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 2а/0570/15335/2011 за позовом ОСОБА_2 до Маріупольського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (138) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 31.08.2011 року (згідно поштового штемпелю на конверті) звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він в період з 28.05.2001 року по 07.09.2010 року проходив службу в Маріупольському виправному центрі № 138 Департаменту з питань виконання покарань в Донецькій області. Наказом Маріупольського виправного центру № 138 Департаменту з питань виконання покарань в Донецькій області від 06.09.2010 року № 97 о/с позивач звільнений за віком в званні капітана внутрішньої служби з посади чергового помічника начальника установи відділу надзору і безпеки. При звільненні позивачу не були сплачені обов'язкові платежі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення та доплати за несення служби понад встановлений законодавством робочий час у зв'язку з чим постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2011 року, яка набрала законної чинності, Маріупольський виправний центр № 138 Департаменту з питань виконання покарань в Донецькій області зобов'язано нарахувати та сплатити позивачу вищевказані платежі.

Позивач просив зобов'язати відповідача виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з дня звільнення - 07.09.2010 року по день фактичного розрахунку - 26.08.2011 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 2а/0570/15335/2011 позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Маріупольського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (138) середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку в розмірі 38698 (тридцять вісім тисяч шістсот дев'яносто вісім) гривень 22 копійки.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на норми ст. 116 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 99, 100, 128, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, та зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті постанови не взяв до уваги той факт, що постанова Донецького окружного адміністративного суду, згідно якої Маріупольський виправний центр № 138 зобов'язано виплатити ОСОБА_2 матеріальну допомогу на оздоровлення та доплати за несення служби в робочий час, винесена 05.05.2011 року, а його позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку розглядається судом лише у 2016 році.

Апелянт в апеляційній скарзі також зазначає, що матеріальну допомогу на оздоровлення та доплату за несення служби в робочий час Маріупольський виправний центр № 138 виплатив позивачу лише по постанові Донецького окружного адміністративного суду від 05.05.2011 року, що свідчить про те, що зазначені суми були оспорюваними.

Сторони у судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі просив суд розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності його представника.

Позивач на електронну адресу суду надіслав лист, в якому просив розглянути справу без його участі.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.

Судами обох інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу в Маріупольському виправному центрі № 138 Департаменту з питань виконання покарань в Донецькій області.

Наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області № 138 від 06 вересня 2010 року № 97 о/с «По особовому складу» на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України звільнено з органів кримінально-виконавчої служби України у відставку Збройних Сил України за статтею 65 пункт «а» (за віком) капітана внутрішньої служби ОСОБА_2 (С-650335), чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Маріупольського виправного центра управління Департаменту в Донецькій області (№ 138), з 07 вересня 2010 року. Вислуга років на день звільнення складає: календарна - 17 років 05 місяців 27 днів, пільгова - 21 рік 00 місяців 10 днів (а.с.18).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2011 року у справі № 2а/0570/2214/2011 позов ОСОБА_2 до Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області, Маріупольського виправного центру № 138 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області, третя особа Головне управління Державного казначейства України у Донецькій області, про визнання рішення неправомірним та зобов'язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за січень 2010 року, доплату за надмірно відпрацьовані 281,4 годин та одноразову (вихідну) допомогу у розмірі 6930,75 грн. задоволено частково. Зобов'язано Маріупольський виправний центр № 138 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 матеріальну допомогу на оздоровлення за січень 2010 року, доплату за несення служби понад встановлені законодавством робочі 281,4 годин. У задоволені інших вимог позову відмовлено. Постанова набрала законної сили 25.05.2011 року (а.с.12-17).

Листом від 10.08.2011 року № 3992 відповідач повідомив позивача про те, що доплата за надмірно відпрацьовані 281,4 год. виплачена позивачеві в повному обсязі, а матеріальна допомога на оздоровлення за січень 2010 року буде виплачена у серпні 2011 року (а.с.21).

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог правомірним, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, основним доводом апелянта є те, що постанова Донецького окружного адміністративного суду, згідно якої Маріупольський виправний центр № 138 зобов'язаний виплатити ОСОБА_2 матеріальну допомогу на оздоровлення та доплати за несення служби в робочий час, винесена 05.05.2011 року, а його позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку розглядається судом лише у 2016 році.

Колегія суддів зазначає, що дана справа вже була предметом судового розгляду від першої до касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України у даній справі від 13 жовтня 2015 року судові рішення попередніх судових інстанцій були скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 85-87).

За приписами ч. 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Жодних висновків щодо порушення позивачем строку звернення до суду із позовом Вищий адміністративний суд України не висловлював, а навпаки, зробив висновок, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (а.с. 85-87).

За визначенням п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна служба є державною.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу». Згідно зі ст.ст. 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з аналізу даної норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунків при звільненні, з 07.09.2010 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

При визначенні розміру середнього грошового забезпечення суд враховує приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 цього Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки Маріупольського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (138) № 4 від 25.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 нараховано грошове забезпечення в липні 2010 року у розмірі 3266,65 грн., у серпні 2010 року - 3609,63 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 25.08.2009 року № 9681/0/14-07/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік» кількість робочих днів у липні 2010 року становить 22 дні, у серпні 2010 року - 21 день.

Так, середньоденна заробітна плата складає: 3266,65 грн. (липень 2010 року) + 3609,63 грн. (серпень 2010 року): 43 робочі дні за два місяці (22 робочі дні у липні 2010 року та 21 робочий день у серпні 2010 року) = 159 грн. 91 коп.

На вимогу суду відповідачем було надано довідки від 06.05.2016 року № 28 та № 29.

Із довідки № 28 вбачається, що згідно постанови Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2011 року у справі № 2а/0570/2214/2011 ОСОБА_2 було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2010 рік в сумі 886,75 грн. в серпні 2011 року (а.с. 160).

Із довідки № 29 вбачається, що згідно постанови Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2011 року у справі № 2а/0570/2214/2011 доплату за несення служби понад установлений законодавством робочий час за 281,4 години в сумі 1818,07 грн. виплачена: в листопаді 2010 року в сумі 572,72 грн. і в травні 2011 року в сумі 1245,35 грн. (а.с. 161).

Також у вказаних довідках зазначено, що точної дати виплати вказаних сум відповідач надати не має можливості у зв'язку з тим, що строки зберігання виписок по реєстраційних рахунках та підтверджуючих документів складають 3 роки і документи були знищені.

В позовній заяві від 31.08.2011 року ОСОБА_2 зазначив, що доплату за надмірно відпрацьовані 281,4 години та матеріальну допомогу на оздоровлення за січень 2010 року від відповідача отримав 26.08.2011 року (а.с. 4-5).

Верховний Суд України висловив таку правову позиції у рішенні від 27 квітня 2016 року: «У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати».

Враховуючи те, що середня заробітна плата ОСОБА_2 складала 3438, 14 грн. - а недоплачені суми складають 1886,75 грн. та 818,07 грн. - то враховуючи їх розмір відносно розміру його заробітку, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Розмір середньої заробітної плати позивача становив - 3438, 14 грн., сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає 55 % та 24% від заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки - 38 858,13 грн., то враховуючи принцип справедливості та співмірності підлягають стягненню кошти в сумі 21 369, 22 грн. (55 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити.

Керуючись статтями 195, 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (138) - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 2а/0570/15335/2011 - змінити.

В другому абзаці резолютивної частини постанови слова та цифри «38698 (тридцять вісім тисяч шістсот дев'яносто вісім) грн.» замінити на слова та цифри «21 369, 22 грн. (двадцять одна тисяча триста шістдесят дев'ять)».

В іншій частині постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 2а/0570/15335/2011 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко