Справа № 826/27829/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Справа: № 826/27829/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фінансової інспекції України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції України ( далі - відповідач ) про:

- визнання неправомірним та скасування наказу від 18.12.2014 р. № 1180-о;

- поновлення позивача на посаді директора Департаменту інспектування органів державної влади та місцевого самоврядування ДФІ України;

- стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2014 р. по день поновлення на посаді;

- стягнення з відповідача невиплаченої та ненарахованої заробітної плати за період з 28.11.2014 р. по 18.12.2014 р. та відповідно до листка непрацездатності за 27.11.2014 р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року позовна заява була залишена без розгляду.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, так як, на думку апелянта, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.12.2014 р. наказом № 1180-о позивача було звільнено з посади директора Департаменту інспектування органів державної влади та місцевого самоврядування ДФІ України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця по інвалідності.

16.03.2015 р. позивач звернулась до Національного агенства України з питань державної служби із заявою про проведення перевірки законності дій та бездіяльності голови ДФІ України.

17.07.2015 р. позивач отримала лист Національного агенства України з питань державної служби від 10.04.2015 р. з відповіддю на її звернення.

24.12.2015 р. позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що позовна заява була залишена без розгляду судом першої інстанції у зв'язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду, установленого ч. 3 ст. 99 КАС України, без поважних причин.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України ) та Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України ).

Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України закріплено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Частинами 1, 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Таким чином, законодавством регламентовано скорочений строк звернення до суду з позовом щодо оскарження наказу про звільнення з публічної служби та іншими похідними позовними вимогами (поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач була звільнена з публічної служби 18.12.2014 р., 22.12.20114 р. вона була ознайомлена з наказом про звільнення та отримала трудову книжку, однак до суду з вимогами про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернулась лише 24.12.2015 р., тобто більше ніж через рік та, відповідно, з пропуском місячного строку звернення до суду, регламентованого ч. 3 ст. 99 КАС України.

Доводи апелянта про те, що після звільнення 19.04.2015 р. вона поїхала лікуватися до сестри на Закарпаття, звідки повернулась лише 05.12.2015 р., судова колегія вважає необґрунтованими, такими, що не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст. 70 КАС України, доказами та є голослівними.

Більш того, апеляційний суд відзначає, що апелянта було звільнено за власним бажанням 18.12.2014 р., однак, як вказано у доводах її апеляційної скарги, до сестри на Закарпаття вона поїхала лише 19.04.2015 р., тобто майже через чотири місяці, і упродовж цього часу до суду не зверталась, жодних доказів, які б підтверджували наявність фактичних обставин, що унеможливили звернення до суду в цей період (наприклад, перебування на стаціонарному лікуванні) надано не було, хоча ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016 р. в апелянта ці та інші докази витребувались і для їх подання їй надавався достатній час / Т. 2 а.с. 52-53 /, але вимоги суду не виконані, підстави невиконання суду не повідомленні.

Доводи апелянта про те, що 27.11.2014 р. їй було встановлено другу групу інвалідності та надано індивідуальну програму реабілітації інваліда, в даному випадку не вказують на те, що протягом року після звільнення позивач не мала жодної можливості звернутися до суду. Крім того, з даної програми реабілітації, зокрема п. 5, вбачається, що позивач дійсно потребує певних реабілітуючи заходів, однак, не є такою, що перебуває на стаціонарному лікуванні та/або є повністю фізично недієздатною / Т. 2 а.с. 73-74 /.

Посилання апелянта на те, що вона намагалась оскаржити незаконність дій голови ДФІ України до Національного агенства України з питань державної служби, 17.07.2015 р. на її адресу надійшов лист-відповідь, в якому, зокрема, повідомлялось про звільнення голови ДФІ із займаної посади через систематичне невиконання службових обов'язків і 11.12.2015 р. з інтернету та програми «Шустер Лайф» їй стало відомо про зміну керівників Центрального апарату, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені обставини не вказують на наявність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом в частині оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу й на те, що у відповідності до змісту п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, у справах про поновлення на роботі не передбачено досудовий порядок оскарження.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для залишення без розгляду позовної заяви в частині оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку та вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення в цій частині було повно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми процесуального права та ухвалено судове рішення, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, в цій частині воно підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині щодо залишення без розгляду позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої та ненарахованої заробітної плати за період з 28.11.2014 р. по 18.12.2014 р. та відповідно до листка непрацездатності за 27.11.2014 р., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й в рішеннях Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-2686а15 та від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-2683а15, висновки якого, відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача невиплаченої та ненарахованої заробітної плати за період з 28.11.2014 р. по 18.12.2014 р. та відповідно до листка непрацездатності за 27.11.2014 р. не обмежуються будь-яким строком звернення до суду і, відповідно, не підлягають залишенню без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України та повинні бути вирішені по суті, що помилково не було враховано судом першої інстанції та призвело до неправильного вирішення питання про залишення без розгляду таких позовних вимог, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду в цій частині та, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України, направлення справи для продовження розгляду в частині зазначених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в частині щодо задоволення клопотання відповідача в частині про залишення без розгляду позовних вимог про стягнення заробітної плати та залишення без розгляду цих позовних вимог - скасуванню, справа в цій частині позовних вимог - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 159, 160, 195, 197, 199, 200, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в частині залишення позову без розгляду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої та ненарахованої заробітної плати за період з 28.11.2014 р. по 18.12.2014 р. та виплат відповідно до листка непрацездатності за 27.11.2014 р. та щодо залишення без розгляду зазначених позовних вимог - скасувати.

Справу в цій частині позовних вимог направити для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

В іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, в частині щодо залишення рішення суду першої інстанції без змін може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, а в іншій частині ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 11.05.2016 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Желтобрюх І.Л.