Справа № 826/4161/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 квітня 2016 року 08:05 №826/4161/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів: Мазур А.С. та Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Національного банку України
про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національного банку України, в якій просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Національного банку України оформлене листом від 21.01.2016 за №24-0004/5030 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон»;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Національного банку України оформлене листом від 29.02.2016 за №24-0004/18291 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон»;

3) зобов'язати Національний банк України оформити ОСОБА_1 індивідуальну ліцензію на здійснення інвестиції за кордон.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення прийняті Національним банком України не відповідають вимогам Закону України «Про міжнародні договори» та Інструкції про порядок видачі індивідуальних ліцензій на здійснення інвестицій за кордон, затвердженої постановою Правління Національного банку України 16.03.1999 № 122 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.04.1999 за №259/3552 (далі - Інструкція №122), а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив, мотивуючи тим, що заяви про видачу індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон не відповідали вимогам Інструкції №122, а тому оскаржувані рішення прийняті правомірно та не підлягають скасуванню.

В судовому засіданні 11.04.2016 сторони подали клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Суд, керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

13.01.2016 та 10.02.2016 ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України із заявами про видачу індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон.

Національний банк України листами від 21.01.2016 та від 29.02.2016 відмовив ОСОБА_1 у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестицій за кордон.

Позивач не погоджуючись із зазначеними рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Порядок видачі резидентам індивідуальних ліцензій на здійснення інвестицій за кордон встановлений Національним банком України в Інструкції №122.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 1.1 пункту 1 Інструкції №122 інвестиції можуть здійснюватися у формі створення юридичних осіб за кордоном, придбання корпоративних прав та цінних паперів іноземних емітентів, прав власності на нерухоме майно, розташоване за межами України, та в інших формах, які не заборонені законами України.

Пунктом 2.1 Інструкції №122 визначений перелік документів, які резидент зобов'язаний подати до Національного банку України для одержання ліцензії.

Пунктом 4.1 Інструкції №122 визначений перелік підстав для відмови у видачі ліцензії, внесення змін та доповнень до неї, для тимчасового призупинення розгляду клопотання резидента про видачу ліцензії.

Національний банк України листом від 21.01.2016 №24-0004/5030 відмовив у видачі індивідуальної ліцензій на здійснення інвестицій за кордон, у зв'язку з відсутністю оригіналів або нотаріально засвідчених копій документів(підпункт «а» пункту 4.1 Інструкції №122): про реєстрацію нерезидента за кордоном, до статутного капіталу якого інвестуються кошти; про реєстрацію частки статутного капіталу, які планує набути резидент. А також, в листі було наголошено позивачеві, що у разі повторного звернення потрібно буде надати до Національного банку України довідку (виписку по рахункам) банка-нерезидента, що підтвердить відсутність оплати ОСОБА_1 частки статутного капіталу Disla Polska товариства з обмеженою відповідальністю та надати пояснення щодо порушень статті 167 Кодексу торгівельних (комерційних) товариств Республіки Польщі від 15.09.2000.

З листа Національного банку України від 29.02.2016 №24-0004/18291 видно, що підставами для відмови ОСОБА_1 у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестицій за кордон слугувала наявність розбіжностей у тексті постанови учасників Disla Polska від 21.10.2015 та в пункті 4 заяви позивача, щодо суб'єкта інвестування коштів до статутного капіталу (підпункт «в» пункту 4.1 Інструкції №122).

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 15 Договору між Україною та Республікою Польщі про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993 (який ратифікований 04.02.1994) документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом.

Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до заяви про видачу індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон було додано Витяг з Національного судового реєстру Республіки Польща, який завірений круглою печаткою з написом по колу «Центральна інформація Національного судового реєстру» та з гербом посередині, а також копію постанови учасників Disla Polska від 21.10.2015.

Також, представником позивача надано копію перекладу Витягу з Національного судового реєстру Республіки Польща з польської мови на українську мову, який належним чином нотаріально посвідчений.

Згідно письмових заперечень Національного банку України, Витяг з Національного судового реєстру Республіки Польща є офіційним документом в Республіці Польща (а.с.79).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що наданий ОСОБА_1 відповідачу Витяг у розумінні приписів статті 15 Договору між Україною та Республікою Польщі про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993 (який ратифікований 04.02.1994) є офіційним документом, відповідно, і на території Договірної Сторони - України, відтак відповідач не мав права відмовляти ОСОБА_1 у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон на підставі підпункту «а» пункту 4.1 Інструкції №122.

Отже, рішення Національного банку України оформлене листом від 21.01.2016 за №24-0004/5030 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон» є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, суд відхиляє посилання відповідача на розбіжності у тексті постанови учасників Disla Polska від 21.10.2015 та в пункті 4 заяви позивача, щодо суб'єкта інвестування коштів до статутного капіталу, з огляду на наступне.

Згідно доводів позивача, статтею 167 Кодексу торгівельних (комерційних) товариств Республіки Польща розрізнено випадки оплати статутного капіталу, а саме: 1) статутний капітал сплачується до моменту реєстрації товариства, - якщо товариство засновується через укладення нотаріального акта, подання документів реєстраційному суду; 2) статутний капітал сплачується після реєстрації товариства, - у випадку електронної реєстрації товариства.

В постанові учасників Disla Polska товариства з обмеженою відповідальністю з місцезнаходженням у Варшаві від 21.10.2015 визначено, що учасники товариства дійшли згоди стосовно того, що грошові внески до статутного капіталу товариства у повній вартості будуть внесені учасником товариства - ОСОБА_4, який є громадянином Польщі, а після отримання учасником товариства ОСОБА_1 індивідуальної ліцензії на здійснення інвестицій за кордоном, ОСОБА_1 поверне внесені кошти ОСОБА_4.

В пункті 4 заяви про видачу індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон зазначене найменування та місце знаходження фінансової установи, валюта та номер рахунку на який будуть перераховані кошти.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що приписи постанови учасників Disla Polska товариства з обмеженою відповідальністю з місцезнаходженням у Варшаві від 21.10.2015 та пункт 4 заяви про видачу індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон не містять недостовірної інформації, а їх зміст є взаємопов'язаним.

Суд наголошує, що до отримання ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон, кошти призначені для сплати статутного капіталу перебувають на території України в ОСОБА_1, який є учасником Disla Polska товариства з обмеженою відповідальністю з місцезнаходженням у Варшаві та, який відповідно, теж знаходиться на території України.

Тобто, сплата зазначених коштів до отримання позивачем зазначеної ліцензії буде суперечити самій природі інвестицій за кордон, які здійснюються на підставі відповідної ліцензії.

Отже, у Національного банку України були відсутні підстави для прийняття рішення, яке оформлене листом від 21.01.2016 за №24-0004/5030 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон» з підстав визначених в підпункті «в» пункту 4.1 Інструкції №122, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.)

Видача індивідуальних ліцензій на здійснення інвестиції за кордоном у передбачених законодавством спосіб є обов'язком Національного банку України як суб'єкта владних повноважень, а не його дискреційним повноваженням, а тому суд, скасовуючи протиправні рішення відповідача про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон, вважає за необхідним зобов'язати останнього вчинити дії на поновлення порушеного права - видати індивідуальну ліцензію на здійснення інвестиції за кордон.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Національного банку України оформлене листом від 21.01.2016 за №24-0004/5030 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон».

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Національного банку України оформлене листом від 29.02.2016 за №24-0004/18291 «Про відмову у видачі індивідуальної ліцензії на здійснення інвестиції за кордон».

4. Зобов'язати Національний банк України оформити ОСОБА_1 індивідуальну ліцензію на здійснення інвестиції за кордон.

5. Стягнути з Національного банку України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати в сумі 1 653 (одну тисячу шістсот п'ятдесят три) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук