Справа № 808/732/16
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року 16 год. 09 хв.Справа № 808/732/16 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н.В.,

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1,

до: Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3,

про протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_2 (далі відповідач, держреєстратор), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі третя особа), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.12.2015 індексний номер 27427741.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що проведення державної реєстрації прав власності на обєкт нерухомості квартиру, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, буд. 68/ АДРЕСА_1, здійснено відповідачем з порушенням ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, чинною на час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки договір міни, укладений на товарній біржі не є тим документом, з яким проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав.

Представник позивача у судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняте ним цілком правомірно, у порядок та спосіб, що встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа у наданих суду поясненнях підтримала позицію відповідача та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних обставин.

З матеріалів справи судом встановлено, що 15.02.1996 між брокером ОСОБА_4 брокерської контори №1, що діє на підставі договору-доручення 31 від 10.02.1996 від імені ОСОБА_5, який діє від свого імені та за дорученням від ОСОБА_6, гр. ОСОБА_7, гр. ОСОБА_8, якс діє від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_9, гр. ОСОБА_10, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_11, та брокером ОСОБА_12 брокерської контори №1, що діє на підставі договору доручення №2 від імені ОСОБА_3, було укладено договір міни нерухомості №1280, відповідно до умов якого ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, обміняли двокімнатну квартиру №91 по вул. 40 років Радянської України/вул. Сталеварів, буд. 68/5, що належала їм на праві спільної сумісної власності, на житловий будинок №69 по вул. Тимирязєва в м. Запоріжжя, що належала ОСОБА_3 на праві власності. Договір міни було зареєстровано на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» Запорізькою універсальною біржею «Україна» ЛТД в журналі реєстрації біржових угод по міні (оренді) від 15.02.1996.

21 лютого 1996 року Запорізьким бюро технічної інвентаризації на підставі договору міни №1280 зареєстроване за ОСОБА_3 право власності на кв. 91, буд. 68/5, по вул. 40 років Радянської України/Сталеварів у м. Запоріжжя, про що свідчить наявне у матеріалах справи реєстраційне свідоцтво від 21.02.1996.

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав власності на обєкт нерухомого майна квартиру №91, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України/Сталеварів, буд. 68/5. Разом із заявою третя особа подала державному реєстратору договір міни №1280 від 15.02.1996 та копію технічного паспорту, виданого 17.10.1995 Запорізьким МБТІ, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія картки прийому заяви №27199355.

23 грудня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_13, розглянувши заяву ОСОБА_3 від 17.12.2015, керуючись ч. 2 ст. 9 закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, прийняв рішення №27427741 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно квартиру №91, що розташована за адресою: вул. 40 років Радянської України/Сталеварів, буд. 68/5 за субєктом: ОСОБА_3, про свідчить копія зазначеного рішення, наявна в матеріалах справи.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом про його скасування.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 (далі Закон №1952-IV), у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону №1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Судом зясовано, що у даному випадку реєстрація права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно була здійснена Запорізьким МБТІ відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такого права, зокрема відповідно до Правил державної реєстрації нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 за №56.

Отже, виходячи з приписів ст. 3 Закону №1952-IV, у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, права власності ОСОБА_3 на квартиру, що виникли до набрання чинності Законом №1952-IV, не підлягали обовязковій реєстрації, відповідно до Закону №1952-IV, оскільки реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За необхідності особа може звернутися до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, відповідно до приписів Закону №1952-IV, виключно за власним бажанням, з метою, наприклад, у подальшому передати належне їй нерухоме майно іншій особі, або передати у заставу для забезпечення певних зобов'язань тощо. Приписами Закону №1952-IV не передбачено жодних обмежень стосовно наміру власників нерухомого майна, речові права на які були зареєстровані до набрання законної сили Законом №1952-IV, провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно відповідно до приписів цього Закону.

Частинами 1 ст. 3 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону №1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону №1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону №1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Позивач у якості підстави для визнання протиправним та скасування спірного рішення зазначає відсутність нотаріального посвідчення договору міни, на підстав якого було здійснено реєстрацію права власності.

З цього приводу суд зазначає наступне.

По-перше, як вже було зазначено судом вище, право власності на квартиру на підставі договору міни №1280 від 15.02.1996 вже було зареєстровано за позивачем згідно законодавства, яке діяло на той час.

По-друге, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.04.2016 по справі №335/2181/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_9, третя особа ТОВ «Запорізька універсальна біржа «Україна» про визнання договору недійсним, позивачка намагалась у судовому порядку визнати недійсним договір міни №1280, у тому числі з підстав відсутності нотаріального посвідчення цього договору. Однак суд відмовив у задоволенні позовних вимог, зазначивши зокрема наступне.

Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року №1956 «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що обєднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, а має за мету надання послуг в укладанні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і повязаних з цим торговельних операцій.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»).

Відтак, діюче на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

При цьому судом критично оцінюються доводи позивача про можливість визнання спірного біржового договору недійсним, оскільки незважаючи на існуючу на дату укладання правочину норму, що дозволяла укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, яка на думку позивача є спеціальною нормою, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із стрін є фізична особа.

Критичність судової оцінки обумовлюється в даному випадку посиланням на абз. 3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому розяснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Відтак, оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 році, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального освідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд констатує правомірність застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

В даному випадку неможливо стверджувати про те, що стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» є загальною нормою по відношенню до статті 227 ЦК УРСР 1963 року, яка на думку позивача є спеціальною нормою, оскільки у статті 227 ЦК УРСР 1963 року взагалі не йде мова про укладення договорів на товарній біржі, та про порядок їх реєстрації та посвідчення, а містить загальне правило про необхідність нотаріального посвідчення таких правочинів. Натомість стаття 15 ЗУ «Про товарну біржу» містить чітке посилання на те, що правочин, укладений на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню.

З наведеної у вищевказаному судовому рішенні аргументації вбачається, що відсутність нотаріального посвідчення договору міни №1280 від 15.02.1996 року не є підставою недійсності такого правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною девятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення пятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Жодна з перелічених вище підстав для відмови державним реєстратором у реєстрації права власності в даному випадку відсутня, доказів зворотнього позивачем суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст. 24 Закону N 1952-IV, 01.07.2004, відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв у спосіб та порядок, визначені Порядком №686 та Законом №1952-IV, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись 69, 70, 71, 158 - 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова