Справа № 826/12432/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року м. Київ К/800/7504/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015

та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2014

у справі № 826/12432/14

за позовом Державного підприємства «Державний центр персоналізації документів»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Державний центр персоналізації документів» звернулось до суду з позовом про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 06.06.2014 № 0 та № 0.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015, позов задоволено; визнано неправомірними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ДП «Державний центр персоналізації документів» з питання дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, складено акт № 440/26-55-22-10/3306031 від 22.05.2014, в якому зафіксовано порушення: пп. 14.1.228, пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 896 617 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 06.06.2014 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № 0 про нарахування суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 896 617 грн. основного платежу;

- № 0 про нарахування суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 781 433 грн., у т.ч.: 625 146 грн. основного платежу та 156 287 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Стосовно твердження податкового органу про порушення ДП «Державний центр персоналізації документів» пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 138.8, п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України та, як наслідок, завищення витрат у сумі 774 585 грн., судами попередніх інстанцій зазначено наступне.

Включення позивачем до складу валових витрат 2-4 календарного кварталу 2012 року від'ємного значення об'єкта оподаткування, яке утворилось у 4 кварталі 2011 року у розмірі 774 585 грн., яке є результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку за підсумками 2011 року, повністю відповідає вимогам ст. 150 Податкового кодексу України, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 зазначеного Кодексу собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення (п. 150.1 ст. 150 ПК України).

Тобто, якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до складу витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком.

На основі викладеного, можна зробити висновок, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про правомірність дій позивача щодо включення до складу валових витрат 2-4 календарного кварталу 2012 року від'ємного значення об'єкта оподаткування, яке утворилось у 4 кварталі 2011 року у розмірі 774 585 грн. та яке є результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку за підсумками 2011 року.

Також, матеріалами справи встановлено, що 03.11.2011 між позивачем та ТОВ «Поллі-Сервіс» було укладено договір № ІМК-0111 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання.

Фактичне виконання договірних зобов'язань підтверджено актами виконаних робіт та податковим накладними.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано будь-яких доводів та не подано жодних належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів дотримання позивачем у період, що перевірявся, податкової дисципліни, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та заниження податкових зобов'язань за спірними господарськими операціями.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Однак, як встановлено в судовому порядку, первинні документи на підтвердження спірних господарських операцій були подані позивачем до перевірки, проте не враховані відповідачем при оформлені результатів перевірки.

При цьому, як встановлено матеріалами справи, такі документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також, судами попередніх інстанцій спростовані висновки податкового органу про те, що оскільки договір про надання послуг між позивачем та ТОВ «Поллі-Сервіс» було укладено лише в листопаді 2011 року, - фактичне здійснення операції на протязі 1-3 кварталів 2011 року відбувалось на підприємстві без укладення будь-яких договорів та угод, а тому підписання актів виконаних робіт за минулий час не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. ч. 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. ч. 3, 4, 5, 7 ст. 180 зазначеного Кодексу при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору; умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг; ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними; строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з підтвердженням матеріалів справи, згідно змісту договору № 1МК-0111 від 03.11.2011 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання вбачається, що сторонами цього договору дотримано вимоги ст. 180 Господарського кодексу України, оскільки договір визначає предмет, ціну та строк його дії та у відповідності до ч. 7 ст. 180 ГК України містить застереження про поширення його дії на зобов'язання, які виникли у сторін до його укладення, що прямо дозволено ст. 631 Цивільного кодексу України.

Крім того, судами обох інстанцій зазначено, про не врахування податковим органом законодавчих обмежень та заборон, які унеможливлювали просте укладання договору і полягають у виконанні позивачем вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель».

В межах виконання державної програми з документування населення шляхом персоналізації ідентифікаційних документів позивач використовував у своїй господарській діяльності спеціальне обладнання, яке потребує постійного сервісного супроводження та технічного обслуговування.

Відповідно до вимог ст. ст. 1, 20 Закону України «Про здійснення державних закупівель», починаючи з 01.01.2011 по 03.10.2011 позивач зобов'язаний був провадити закупівлю послуг із супроводження та технічного обслуговування обладнання, яке безпосередньо використовується у господарській діяльності, і обумовлює, перш за все, виконання державної програми із документування населення, за процедурою відкритих торгів, яка займала щонайменше 30 робочих днів.

Починаючи з лютого по вересень 2011 року позивач двічі проводив відкриті торги, які скасовувались з причин відсутності конкуренції на ринку (подано менше двох пропозицій). Єдиним підприємством, яке подавало пропозиції та заявляло про технічну можливість надавати послуги із супроводження спеціального обладнання, було ТОВ «Поллі-Сервіс».

Зважаючи на необхідність виконання державної програми в період проведення довготривалих процедур закупівлі за державні кошти, позивач вже з початку 2011 року, до завершення процедур закупівлі за державні кошти, залучило ТОВ «Поллі-Сервіс» до виконання робіт з технічного обслуговування, зважаючи на те, що це підприємство надавало аналогічні сервісні послуги у минулих роках та є єдиним підприємством, яке надало свої пропозиції для відкритих торгів.

Лише із набранням чинності 03.10.2011 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань державних закупівель» від 08.07.2011 № 3681-VI, позивач отримав можливість укласти договір без застосування процедур закупівель і формалізувати свої правовідносини починаючи з 01.01.2011, що, як свідчать встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, позивачем і було зроблено шляхом укладення договору № 1МК-0111 від 03.11.2011 про надання послуг з технічного обслуговування обладнання і у відповідності до положень ст. 631 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України та підписано акти виконаних робіт за 1 - 3 квартали 2011 року, які складені на основі актів виконаних робіт по технічному обслуговуванню та технічних актів.

Саме на основі зазначених вище первинних документів, в 4 кварталі 2011 року операції з технічного обслуговування обладнання було відображено у бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Враховуючи наведене, судами попередніх інстанцій, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

За вказаних обставин, відсутності порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний