Справа № 753/18336/14
Суддя: Колесник О. М.
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/96/16
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Заболотній Л.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України, військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірним, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання дій неправомірним, зобов`язання вчинити дії.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що позивач ОСОБА_3 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України. Наказом начальника Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України №87-ос від 27.06.2011 року позивача було звільнено у запас з посади старшого техніка, начальника групи обліку, відповіді та зберігання секретних та несекретних телеграм за станом здоров`я. 2.06.2011 року МСЕК №1 встановила ОСОБА_3 15% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. 8.07.2011 року Державною прикордонною службою України йому було виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 6 014 грн. 25 коп. 11.02.2014 року Голосіївська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія встановила ОСОБА_3 3 групу інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби. 19.02.2014 року позивач звернувся з заявою до начальника військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу з приводу встановлення інвалідності в розмірі та умовах згідно п.„Б, ч.1, ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ. Однак командир в/ч НОМЕР_1 відмовив позивачу у виплаті вказаної допомоги у зв`язку з минуванням 2 років після встановлення первинної втрати працездатності. Вважає такі дії є неправомірними, поскільки п.8, ст.16-2 того ж Закону України встановлює трирічний термін на отримання такої одноразової грошової допомоги. Тому просить визнати рішення Адміністрації Державної прикордонної служби України №45 від 25.03.2014 року про відмову у виплаті ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1, ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ неправомірним, також визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1,ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ неправомірними та зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України та військову частину НОМЕР_1 в межах своїх повноважень нарахувати та виплатити ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1,ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням проведеної виплати в сумі 6014 грн. 25 коп.

Представник відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби УкраїниШовкун С.І. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивач при зверненні до суду з вказаним адміністративним позовом пропустив місячний строк, передбачений ч.5, ст.99 КАС України для звернення, а також пропустив дворічний термін відведений для отримання зазначеної одноразової допомоги, який відраховується від дати встановлення ступеня непрацездатності. При цьому позивач з заявами до суду про поновлення вказаних процесуальних строків не звертався. За описаних обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 Волошина Д.О. в судовому засіданні в задоволенні вимог позову просила відмовити, аргументувавши свою позицію аналогічно позиції представника Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав.

У відповідності до ч.5, ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За змістом ч.2, ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України. Наказом начальника Головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України №87-ос від 27.06.2011 року позивача було звільнено у запас з посади старшого техніка, начальника групи обліку, відповіді та зберігання секретних та несекретних телеграм за станом здоров`я.

2.06.2011 року МСЕК №1 встановила ОСОБА_3 15% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.56). 8.07.2011 року Державною прикордонною службою України йому було виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 6 014 грн. 25 коп.

За правилами ст.1 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
11.02.2014 року Голосіївська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія встановила ОСОБА_3 3 групу інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби (а.с.57).

Згідно ч.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
19.02.2014 року позивач звернувся з заявою до начальника військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу з приводу встановлення інвалідності в розмірі та умовах згідно п.„Б, ч.1, ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ. Однак командир в/ч НОМЕР_1 рішенням №45 від 15.04.2014 року відмовив позивачу у виплаті вказаної допомоги у зв`язку з минуванням 2 років після встановлення первинної втрати працездатності.

Як передбачає ч.8, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Аналізуючи зміст диспозицій ч.4 та ч.8 ст.16-3 вказаного спеціального Закону, суд вважає, що строком у 2 роки законодавець не встановлює обов`язкову необхідність проведення військовослужбовцю повторного огляду для встановлення інвалідності або більшого ступеня втрати працездатності від дати здійснення первинного огляду, як тлумачать його представники відповідачів, а надає право позивачу у вказаний термін на отримання такої одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, якщо будуть встановлені такі обставини, і виплата якої провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. А ч.8 ст.16-3 цього ж спеціального Закону конкретно зазначає, що право особи на отримання одноразової грошової допомоги може бути реалізовано нею протягом трьох років з дня виникнення у неї такого права. Таким чином, днем виникнення такого права у позивача на отримання збільшеного розміру одноразової допомоги у зв`язку з встановленням йому 3 групи інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, є 11.02.2014 року, який є датою огляду його Голосіївською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією (а.с.57). При цьому саме з цієї дати слід відраховувати трирічний термін на отримання такої грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми.
За таких обставин суд вважає, що своєю відмовою відповідач порушив право позивача на отримання одноразової допомоги, яке підлягає захисту і відновленню у судовому порядку, тому відповідачів необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити в межах своїх повноважень позивачу вказану одноразову допомогу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням проведеної виплати в сумі 6014 грн. 25 коп.

Ствердження представників відповідачів про те, що позивач при зверненні до суду з вказаним адміністративним позовом пропустив місячний строк, передбачений ч.5, ст.99 КАС України для звернення, а також пропустив дворічний термін відведений для отримання зазначеної одноразової допомоги, який відраховується від дати встановлення ступеня непрацездатності, суд не може покласти в основу постанови, поскільки Ухвалою Київського Апеляційного адміністративного суду від 4.12.2014 року терміну звернення позивача до суду надана оцінка апеляційної інстанцією, яка не скасована на день розгляду даної справи (а.с.31-33), а інша частина стверджень спростовується положенням ч.8, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, яке описано вище.
Згідно ст.94 КАС України при задоволенні адміністративного позову в повному обсязі суд вважає необхідним стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору в рівних частинах з кожного.

Керуючись ст.6; 9; 10; 69-71; 86; 94; 159; 160 КАС України, на підставі ст.17; 19 Конституції України, ст.1; 16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, суд

ПОСТАНОВИВ :
Позов задовольнити.

Визнати рішення Адміністрації Державної прикордонної служби України №45 від 25.03.2014 року про відмову у виплаті ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1,ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ неправомірним.
Визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1,ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ неправомірними.
Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України та військову частину НОМЕР_1 в межах своїх повноважень нарахувати та виплатити ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу з приводу встановлення 3 групи інвалідності з 11.02.2014 року відповідно до п.Б, ч.1,ст.16-2, п.4, ст.16-3 Закону України „Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-ХІІ в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням проведеної виплати в сумі 6014 грн. 25 коп.

Стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України, військової частини НОМЕР_1 на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору в рівних частинах з кожного.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії, з одночасним направленням апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: