Справа № 820/6382/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Київ К/800/45759/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (доповідача),

Пасічник С.С.,

Швеця В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди,

за касаційною скаргою Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (далі - Управління Національного банку України в Харківській області) на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом, в подальшому уточненим, про: визнання незаконним та скасування наказу Управління Національного банку України в Харківській області №380-к від 14 травня 2015 року; зобов`язання Управління Національного банку України в Харківській області поновити на роботі та надати роботу з урахуванням освіти, кваліфікації та відповідно до рекоммендації стосовно умов праці; стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 7116 грн 67 коп.; стягнення з відповідача моральної шкоди за незаконне звільнення у розмірі 10000 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року, з врахуванням ухвал Харківського окружного адміністративного суду від 20 та 25 листопада 2015 року про виправлення описок, позов задоволено частково. Скасовано наказ Управління Національного банку України в Харківській області №380-к від 14 травня 2015 року. Поновлено ОСОБА_3 на посаді спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14 травня 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12626 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 наказом Управління Національного банку України в Харківській області №700-к від 10 грудня 2008 року прийнята на посаду діловода сектору діловодства адміністративного відділу в Управлінні Національного банку України в Харківській області.

4 лютого 2015 року позивача було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення з посади спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області. При цьому, вакантних посад в даній організації позивачу запропоновано не було

Наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 14 травня 2015 року ОСОБА_3 з 15 травня 2015 року звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49 2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, згідно з роз'ясненнями пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що незапропонувавши позивачу посади при попередженні про наступне вивільнення, відповідач порушив правила статті 49-2 КЗпП. При цьому, відповідачем не було надано пояснень та відповідних доказів на підтвердження того, яким саме встановлено, що позивач не може обіймати вакантні посади відповідно до своєї кваліфікації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 неодноразово зверталася до начальника Управління Національного банку України в Харківській області (заяви від 11 лютого 2015 року та від 6 квітня 2015 року) з проханням про залишенням на посаді в системі Національного банку України, з огляду на передбачену законодавцем можливість переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однак у наданих відповідях зазначено про відсутність вакантних посад, та, водночас, жодним чином не повідомлено заявника про можливість переведення на іншу роботу, як того вимагають приписи трудового законодавства.

Також, як було встановлено судами, 15 січня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову №14 «Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України», відповідно до якої затверджено граничну чисельність працівників Управління Національного банку України в Харківській області та постановлено видати наказ про скорочення штату та чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку і попередити їх про звільнення (п. 10).

При цьому, як вбачається зі змісту витягу штатного розпису Управління Національного банку України в Харківській області на 2015 рік (станом на 31 липня 2015 року) в структурі Національного банку перебували численні вакантні посади, у тому числі и посади головного економіста та провідного економіста, що відповідає кваліфікаційним вимогам, які були заявлені до ОСОБА_3 як спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу згідно посадової інструкції та узгоджується з економічною освітою позивача за фахом «банківська справа», що підтверджується дипломом спеціаліста Харківського національного економічного університету від 30 червня 2005 року.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки судів, що на момент надання позивачу попередження про наступне вивільнення від 2 лютого 2015 року в структурі Управління Національного банку України в Харківській області мали місце численні вакантні посади, які, проте, запропоновані позивачу не були.

Окрім того, пунктом 9 постанови Правлінням Національного банку України №14 «Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України» від 15 січня 2015 року передбачено, що Департамент персоналу затверджує штатні розписи територіальних управлінь східних регіонів.

Відповідно до Типової структури управлінь Національного банку України в Донецькій, Запорізькій, Кіровоградській, Луганській, Сумській, Полтавській та Харківській областях станом на 15 січня 2015 року передбачено відділ готів кого обігу і касових операцій, відділ організації бухгалтерського обліку, відділ перевезення цінностей та організації інкасації, відділ банківської безпеки.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем на підтвердження дотримання ним статей 40, 49-2 КЗпП при звільненні позивача не надано до суду доказів пропонування їй посад у східних регіонах та/або відмови позивача від запропонованих посад.

Крім того, позивач має інвалідність ІІІ групи, тобто відноситься категорії людей, які потребують спеціального соціального захисту.

Так, відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що суб'єктом владних повноважень не доведено суду належними та допустимими доказами правомірності звільнення позивача із займаної посади, а спірний наказ №380-к від 14 травня 2015 року прийнято необґрунтовано, без врахування всіх обставин,що мають значення для його прийняття, з порушенням норм чинного законодавства.

У зв'язку з наведеним, правильними є висновки судів про задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі.

Також, суди попередніх інстанцій обґрунтовано стягнули середній заробіток за час вимушеного прогулу, застосувавши норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року 100.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн, то суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови у її задоволенні, оскільки ОСОБА_3 не надано належних доказів на підтвердження вказаної вимоги.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

С.С. Пасічник

В.В. Швець