Справа № 263/484/16-а
Суддя: Скрипниченко Т. І.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 263/484/16-а
Провадження № 2-а/263/33/2016

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Скрипниченко Т.І.,

при секретарі Пахніц О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії, а саме визнати незаконним припинення з 16.12.2015 виплату допомоги по безробіттю, зобовязання Маріупольський міський центр зайнятості (далі ММЦЗ) з 16.12.2015 призначити та виплачувати допомогу по безробіттю, просить суд звернутися з постановою до Верховного Суду України для вирішення питання щодо внесення до Конституційного суду України подання про неконституційність положень п.4 ст.22 Закону України №1533 від 02.03.2000 «загальна тривалість виплат допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 днів протягом двох років. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

ОСОБА_1 з 15.12.2014 та по теперішній час зареєстрований безробітним в ММЦЗ. З 22.12.2014 по 16.12.2015 позивачу виплачувалась допомога по безробіттю. На підставі ч.4 ст. 22 Закону №1533 від 02.03.2000, з 16.12.2015 припинена виплата допомоги. На даний час позивач не має ні роботи, ні засобів до існування, що загрожує його здоровю та життю. Позивач вважає, що при прийнятті в 2000 році положень ч.4 ст. 222 Закону №1533, встановлюючи загальну тривалість виплат допомоги в 360 днів, було допущено звуження змісту та обсягу конституційного права на забезпечення у випадку безробіття; встановлюючи загальну тривалість виплати допомоги в 360 днів, положення ч.4 ст.22 закону №1533 позбавляючи позивача конституційного права на соціальний захист (права на забезпечення в разі безробіття) після закінчення 360 днів; скасовує, відчужує і порушує права; положення ч.4 ст. 22 закону №1533 прийняті не на основі Конституції і не відповідають їй; не здійснення виплати допомоги по безробіттю відповідач діє не на підставі Конституції; не в межах і не способом, встановленим Конституцією - діяльність ММЦЗ не спрямована на затвердження та забезпечення у випадку безробіття.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи своєї позовної заяви підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову.

Представником відповідача надані заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, де зазначено, що ММЦЗ з вимогами та доводами позивача не погоджується виходячи з наступного. Згідно ст. 8 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. ОСОБА_2 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-ІІІ вже прийнято, за змістом наведених норм даний закон відповідає Конституції України та було прийнято відповідно до неї. Також, згідно ст.102 Конституції України, Президент України є гарантом додержання Конституції України, тобто закони та інші нормативно-правові акти, підписані Президентом України, гарантовано відповідають Конституції України. Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-ІІІ було підписано Президентом України 02.03.2000, що є підставою вважати даний закон таким, що відповідає Конституції України, та зокрема ст.22 даного закону також. Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі безробіття з незалежних від них обставин. Тобто за текстом даної норми строк надання матеріального забезпечення у разі безробіття особи не зазначено, вимоги позивача щодо збільшення строку виплати допомоги по безробіттю є безпідставними.. Згідно п.1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, та основні обовязки громадянина виключаються виключно законами України. Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується н а засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Тобто ММЦЗ не може бути примушений призначити виплату допомоги по безробіттю Позивачу в порушення ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-ІІІ, оскільки така виплата у строк понад 360 календарних днів не передбачена чинним законодавством України. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Надав заяву про розгляд справи за відсутність представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи позивача та вивчивши заперечення представника відповідача, оцінивши їх у сукупності, суд вважає необхідним в задоволенні адміністративного позову відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 15.12.2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у Маріупольському міському центрі зайнятості. 19.12.2014 ОСОБА_1 надано статус безробітного. 23.12.2014 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю, затверджено виплату допомоги по безробіттю з 22.12.2014.

Відповідно витягу із наказів про прийнятя рішеня по особі ОСОБА_1 ММЦЗ від 05.01.2016, наказом від 05.01.2016 №НТ160105 затверджено припинити виплату допомоги по безробіттю у звязку із закінченням строку виплати відповідно до пп. «12» п.1 ст. 31 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття з 17.12.2015.

Згідно довідки про дохід за період з «15 грудня 2014 р.». по «31 березня 2016 р.», ОСОБА_1 здійснені виплати ММЦЗ на суму 11985,70 грн. за період з грудня 2014 року по грудень 2015 року.

Відповідно до ст.22 п.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Натомість відповідач, довів правомірність своїх заперечень проти адміністративного позову, законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення.

Таким чином, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України та правомірно припинив виплату допомоги по безробіттю.

Що стосується вимоги позивача про звернення до Верховного суду України для вирішення питання про внесення до Конституційного суду України щодо неконституційності положень п.4 ст. 22 Закону України №1533 від 02.03.2000 року, то остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Зважаючи на викладені у позовній заяві вимоги та обставини, на які позивач посилається в обґрунтування останніх, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо звернення до повноважного субєкта права на конституційне подання в порядку ч. 5 ст. 9 КАС України.

За наведеного, суд дійшов висновку, що Маріупольський міський центр зайнятості діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2,6,9,18,70-71, 122,138, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.І. Скрипниченко