Справа № 815/864/16
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2016-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/864/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Харченко Ю.В.

При секретарі Мацвейко О.І.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС" до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 04.11.2015р. №, від 04.11.2015р. №, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 04.11.2015р. №, від 04.11.2015р. №, посилаючись на відсутність встановлених ДПІ у Акті перевірки №000063/15-32-22-06/31228894 від 20.10.2015р., порушень податкового законодавства з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», оскільки при формуванні податкового кредиту в межах перевіряємого періоду, Товариством у повному обсязі дотримано вимоги чинного податкового законодавства України, та правомірно віднесено до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ, сплачені у ціні отриманих товарів, у межах відповідних фінансово-господарських правовідносин з контрагентами - ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», котрий на виконання умов Договір про надання послуг №79 від 10.10.2011р., доставлено Приватним підприємством «Перша алчевська недержавна залізнична експедиторська компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», та у подальшому позивачем реалізовано на користь ТОВ «Компанія «Ековторресурси», ТОВ «Проінвест білдінг», та ТОВ «АйДіПі», котре є правонаступником ТОВ «Тіко-Констракшен», що, серед іншого, підтверджується податковими накладними, виписаними та оформленими контрагентами позивача з урахуванням вимог Податкового кодексу України. Також, ТОВ «СІМЕКС» наголошує на правомірності віднесення відповідних сум грошових коштів до складу валових витрат, оскільки факт поставки контрагентом позивача - Приватним підприємством «Перша алчевська недержавна залізнична експедиторська компанія» обумовлених укладеними з ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К» договорами товарів, а саме вугілля українського походження, повністю підтверджено відповідними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, та відповідно підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю ТОВ «СІМЕКС».

Відповідач - Державна податкова інспекція у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 12.04.2016р. б/н), наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 04.11.2015р. №, та від 04.11.2015р. №, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» занижено суму податку на прибуток за 2014р., що призвело до порушення вимог п.44.1 ст.44, п.135.2, п.п.135.5.4 п.135.4 ст.135, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, та занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період січень-квітень 2014р., червень-липень 2014р., листопад 2014р., внаслідок чого порушено вимоги п.п.198.3, 198.5, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з урахуванням того, що представник відповідача - Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області до суду не з'явився, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, а також зважаючи на відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів, виклику у судове засідання свідка, експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного податкового законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, у період з 22.09.2015р. по 12.10.2015р. на підставі направлень від 16.09.2015р. №001683/1592, від 21.09.2015р. №001688/1597, від 23.09.2015р. №001848/1629, від 23.09.2015р. №001854/1628, виданих ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області, заступником начальника відділу перевірки якості аудиту управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС в Одеській області Туртою О.В., головним державним ревізором-інспектором відділу аудиту фінансових установ та валютного контролю управління податкового аудиту ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області Федяніною А.В., головним державним ревізором-інспектором сектору контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області Івашиною О.М., головним державним ревізором-інспектором сектору контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області Спіциною М.О., згідно з п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.77.1, 77.4 ст.77 Податкового кодексу України, та відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.

За наслідками вказаної перевірки Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області складено Акт №000063/15-32-22-06/31228894 від 20.10.2015р. «Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «СІМЕКС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.», у висновках якого наголошено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» занижено суму податку на прибуток за 2014р., що призвело до порушення вимог п.44.1 ст.44, п.135.2, п.п.135.5.4 п.135.4 ст.135, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, та занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період січень-квітень 2014р., червень-липень 2014р., листопад 2014р., внаслідок чого порушено вимоги п.п.198.3, 198.5, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

На підставі складеного Акта перевірки №000063/15-32-22-06/31228894 від 20.10.2015р. Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області 04.11.2015р. винесено податкові повідомлення-рішення №, та №.

Не погодившись із означеними податковими повідомленнями-рішеннями від 04.11.2015р. №, та №, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про їх скасування.

Так, на думку суду, оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 04.11.2015р. №, та №, винесено контролюючим органом неправомірно, безпідставно, та у порушення положень чинного податкового законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 04.06.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Фонд-2» (Постачальник) укладено Договір №97, відповідно до п.1.1 якого Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець сплатити і прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і по цінам, вказаним у Додатках, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Судом також з'ясовано, що між ТОВ «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Кларксон» (Продавець) укладено Договір №109 від 18.11.2014р., згідно з п.1.1 якого Продавець зобов'язується поставити, а Покупець оплатити й прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і за цінами, вказаним у Додатках до даного Договору.

25.11.2014р. між ТОВ «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Кепітал Тайм» (Продавець) укладено Договір №2511-у, відповідно до п.1.1 якого Продавець зобов'язується поставити, а Покупець оплатити й прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і за цінами, вказаним у Додатках до даного Договору.

11.11.2014р. між ТОВ «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Союз-Строй-Поставка» (Продавець) укладено Договір №108, згідно з п.1.1 якого Продавець зобов'язується поставити, а Покупець оплатити й прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і за цінами, вказаним у Додатках до даного Договору.

Судом встановлено, що 14.01.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Аїда Плюс» (Постачальник) укладено Договір №106, відповідно до п.1.1 якого Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець сплатити і прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і по цінам, вказаним у Додатках, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.1.1 наявного у матеріалах справи Договору №100 від 26.07.2013р., укладеного між ТОВ «СІМЕКС» (Покупець) та ТОВ «Альтаїр К» (Продавець), Продавець зобов'язується поставити, а Покупець оплатити й прийняти товар: вугілля українського походження, обумовленої якості, у кількості, терміни і за цінами, вказаним у Додатках до даного Договору.

Як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 10.10.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» (Замовник) та Приватним підприємством «Перша алчевська недержавна залізнична експедиторська компанія» (Виконавець) був укладений Договір про надання послуг №79, відповідно до п.1 якого Виконавець зобов'язується за заявками Замовника від свого імені, за винагороду і за рахунок Замовника надавати Замовнику комплекс транспортно-експедиційних та супутніх послуг, пов'язаних з організацією перевезень вантажів і вагонів залізничним транспортом. До послуг, що надаються відносяться: включення перевезень Замовника (в тому числі термінових, позапланових та понадпланових) в розгорнутий план залізничних перевезень; забезпечення експортних, імпортних і транзитних підтверджень залізниць; розрахунки з залізницями, підприємствами-власниками під'їзних залізничних колій, експедиторськими організаціями, іншими суб'єктами підприємницької діяльності за вантажні залізничні перевезення та супутні послуги, пов'язані з цими перевезеннями; інформаційний супровід просування вантажів і вагонів Замовника по мережі залізниць України і країн колишнього СРСР; інші подібні дії, спрямовані на прискорення розрахунків за перевезення Замовника і просування вантажів і вагонів по мережі залізниць; страхування вантажів Замовника та забезпечення охорони вантажів під час перевезення за заявкою Замовника.

Судом встановлено, що придбаний у вищеокреслених контрагентів: ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», товар, а саме вугілля українського походження, котре на виконання умов Договору про надання послуг №79 від 10.10.2011р. Приватним підприємством «Перша алчевська недержавна залізнична експедиторська компанія» поставлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», у подальшому Товариством позивача реалізовано на користь ТОВ «Компанія «Ековторресурси» (Договір від 05.06.2013р. №98), ТОВ «Проінвест білдінг» (Договір від 27.09.2010р. №77), та ТОВ «АйДіПі», яке є повним набувачем прав та обов'язків ТОВ «Тіко-констракшен» (Договір від 20.10.2010р. №79).

Згідно зі ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.638 Цивільного Кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Юридичним фактом, який породжує право платника на податкову вигоду (зокрема, у вигляді права на зменшення об'єкта оподаткування ПДВ на суму податкового кредиту), є реальність господарської операції. За відсутності факту придбання товарів (робіт, послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту. Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичне надання послуг, здійснення поставки товарів та їх отримання іншою стороною, а також документи, котрі підтверджують використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Зокрема, як вбачається з наявних у справі документів, а саме: Сертифікатів якості, посвідчень якості товару, залізничних накладних, рахунків-фактури, податкових накладних, банківських виписок, видаткових накладних, актів прийому-передачі, останні складені з дотриманням законодавчо передбачених вимог, містять опис господарських операцій, усі необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами, підписи завірені печатками відповідних підприємств, тобто повністю відповідають вимогам п.201.1 та 201.7 ст.201 Податкового кодексу України, та відповідно підтверджують фактичне виконання фінансово-господарських операцій, а відтак у розумінні ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, що відповідно спростовує висновок відповідача щодо відсутності реального, та фактичного переміщення товару.

Відповідно до п.п.14.1.27, 14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником); господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 133.1.1 пункту 133.1 статті 133 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку з числа резидентів, у тому числі є суб'єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.

Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України у розділі «Податок на прибуток підприємств» об'єктом оподаткування, серед іншого, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п.п.138.1, 138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат, у тому числі, включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п.п.139.1.3, 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: суми попередньої (авансової) оплати товарів, робіт, послуг; витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів.

Так, судом встановлено, що факт отримання позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», визначених умовами вищеокреслених Договорів товарів повністю підтверджено наданими позивачем, наявними у матеріалах справи, та дослідженими судом відповідними первинними документами, котрі повністю підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача, а відтак є належними доказами, підтверджуючими правомірність віднесення позивачем спірних сум до складу валових витрат Підприємства позивача.

Між тим, суд вважає за доцільне наголосити, що недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас такі докази, у порушення вимог частин 1,2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, податковим органом суду не надано, та реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем віднесено спірні суми до складу валових витрат, не спростовано, як і не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що визначені умовами вищеозначених Договорів товари контрагентами позивача - ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», позивачеві не передано, і у подальшому ТОВ «СІМЕКС» на користь ТОВ «Компанія «Ековторресурси», ТОВ «Проінвест білдінг», та ТОВ «АйДіПі», котре є повним набувачем прав та обов'язків ТОВ «Тіко-констракшен», не реалізовано.

Також, судом з'ясовано, що відповідні суми ПДВ за складеними контрагентами позивача, та наданими позивачем до суду податковими накладними, були включені Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» до складу податкового кредиту за відповідні періоди.

Відповідно до пп.14.1.181. Податкового кодексу України від 02 грудня 2010року №2755-VІ податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Пунктом 198.1. статті 198 вказаного Кодексу встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Так, у даному випадку датою виникнення у позивача права на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту, є, зокрема, дата отримання позивачем виписаних ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», податкових накладних.

Відповідно до п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Натомість, судом з'ясовано, що включена позивачем до складу податкового кредиту оскаржувана сума податку на додану вартість повністю підтверджена, серед іншого, наявними у матеріалах справи податковими накладними, складеними ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», з дотриманням вимог пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; є) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару (робіт, послуг), до податкового кредиту у суб'єкта господарювання виникає у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару (робіт, послуг), тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару (робіт, послуг) та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження того, що контрагенти позивача, на момент видачі ТОВ «СІМЕКС» податкових накладних, не були зареєстровані у законодавчо визначеному порядку платниками податку на додану вартість, та не сплачували у встановленому законом порядку відповідні суми податку до бюджету, податковим органом, в межах розгляду даної справи, суду не надано.

Натомість, суд вважає за доцільне зауважити, що доводи податкового органу щодо отримання платником необґрунтованої податкової вигоди, мають ґрунтуватись на сукупності доказів, які б безумовно та беззаперечно підтверджували існування обставин, котрі виключають право платника на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Водночас, судом встановлено, що відповідачем - Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в межах розгляду даної адміністративної справи, не доведено належними та допустимими доказами існування таких обставин, як власне не доведено і здійснення ТОВ «СІМЕКС», та його контрагентами узгоджених дій, спрямованих на створення штучних умов для отримання незаконної податкової вигоди, а також не надано жодного доказу на підтвердження того, що зміст укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», та його контрагентами - ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», правочинів, не відповідає дійсним намірам сторін, і що такі наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за наслідками відповідних фінансово-господарських операцій.

При цьому, судом відхиляються, та не приймаються до уваги, викладені у Акті ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області №000063/15-32-22-06/31228894 від 20.10.2015р. «Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «СІМЕКС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.», посилання на Акт Шахтарської ОДПІ від 03.07.2014р. №489/05-27-22-01/32295652, Акт ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м.Києві від 06.05.2014р. №1173/26-59-22-01/32798914, Акт ДПІ у Куйбишевському районі м.Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області від 28.03.2014р. №7767/7/05-66-15-01, Акт Ленінської ОДПІ у м.Луганську ГУ Міндоходів у Луганській області від 24.04.2014р. №70/12-36-22-03/10/38088668, податкову інформацію ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 11.12.2014р. №7826/15-53-22-3, податкову інформацію Дніпропетровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 20.07.2015р. №179/7/04-17-22-04, оскільки податковим органом не надано суду жодного доказу на підтвердження дослідження фактичних обставин господарських правовідносин безпосередньо позивача із ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», виявлення будь-яких порушень вимог податкового законодавства при здійсненні відповідних фінансово-господарських операцій, та складенні первинних документів в межах таких операцій.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій, а також зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Зокрема, судом з»ясовано, що господарські операції позивача з ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», підтверджуються наданими до суду, та наявними у матеріалах справи сертифікатами якості, посвідченнями якості товару, залізничними накладними, рахунками-фактури, податковими накладними, банківськими виписками, видатковими накладними, актами прийому-передачі, складеними з дотриманням законодавчих вимог, а тому відповідають визначенню «первинні документи», наведеному у Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, та на підставі наданих позивачем, та досліджених судом первинних документів (складених при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами - ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К»), судом встановлено, що вищеокреслені фінансово-господарські операції мали реальний характер, були опосередковані дійсним рухом активів, адже судом з'ясовано зміст кожної операції та її підтвердження необхідними документами первинного бухгалтерського, та податкового обліку, а саме: сертифікатами якості, посвідченнями якості товару, залізничними накладними, рахунками-фактури, податковими накладними, банківськими виписками, видатковими накладними, актами прийому-передачі.

До того ж, суд вважає за доцільне наголосити, що у висновках Акта ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області №000063/15-32-22-06/31228894 від 20.10.2015р. «Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «СІМЕКС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р.», контролюючим органом жодним чином не поставлено під сумнів, зокрема, достовірність даних, котрі містять наявні у позивача первинні бухгалтерські документи, як і не встановлено невідповідність їх вимогам законодавства.

Таким чином, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що включення Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» спірних сум ПДВ до складу податкового кредиту, та віднесення відповідних сум до складу валових витрат перевіряємого періоду в межах вищеокреслених фінансово-господарських відносин із ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», повністю підтверджено позивачем наданими до суду та наявними у матеріалах справи відповідними розрахунковими, платіжними, та іншими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, що відповідно свідчить про безпідставність та неправомірність донарахування Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області Товариству з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» податку на прибуток, та податку на додану вартість.

Оскільки судом встановлено правомірність включення Товариством з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» спірних сум ПДВ до складу податкового кредиту, та віднесення відповідних сум до складу валових витрат перевіряємого періоду в межах вищеокреслених фінансово-господарських відносин із ТОВ «Фонд-2», ТОВ «Кларксон», ТОВ «Кепітал Тайм», ТОВ «Союз-Строй-Поставка», ТОВ «Аїда Плюс», ТОВ «Альтаїр К», відповідно суд дійшов висновку щодо правомірності відображення ТОВ «Сімекс» доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування по взаємовідносинах із ТОВ «Компанія «Ековторресурси», ТОВ «Проінвест білдінг», та ТОВ «АйДіПі», котре є правонаступником ТОВ «Тіко-Констракшен».

Відтак, з урахуванням наведено, суд дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для задоволення адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС», та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 04.11.2015р. №, та від 04.11.2015р. №.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов.

Відповідно до приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Натомість, Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області не надано суду жодних належних доказів на підтвердження та обґрунтування правомірності винесення оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень від 04.11.2015р. №, та від 04.11.2015р. №.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС" правомірні, документально підтверджені та обґрунтовані, базуються на положеннях чинного податкового законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС", відповідно до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-9, 11, 12, 69, 71, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС" до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 04.11.2015р. №, від 04.11.2015р. №, задовольнити.

2. Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 04.11.2015р. №, та від 04.11.2015р. №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІМЕКС" (65012, м.Одеса, вул.Французький бульвар,9, офіс 50, ) судовий збір у сумі 1378(одна тисяча триста сімдесят вісім)грн.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.