Справа № 826/2375/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 квітня 2016 року № 826/2375/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного упарвління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправною вимоги від 09.11.2015
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) з вимогами про визнання протиправною та скасування вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1105 від 09.11.2015 (далі - оскаржуване рішення та/або вимога).

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві при прийнятті оскаржуваного рішення не врахувала обставин досягнення ним пенсійного віку у розумінні ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що, в свою чергу, обумовлює наявність обставин звільнення ОСОБА_1 від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідач в судове засідання 29.03.2016 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи.

Враховуючи вказані обставин, судом в порядку ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1105 від 09.11.2015, якою визначено ФОП ОСОБА_1 суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 6 395, 27 грн.

Як стверджує позивач, отримавши оскаржуване рішення останній звернувся із заявою від 21.12.2015 про зняття неправомірно нарахованого боргу по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 6 395, 27 грн.

Листом № 591/Б/26-53-12-05-09 від 03.02.2016 Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві повідомила заявника, що особи, яким призначено пенсію за вислугу років, скористатися пільгами щодо звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не можуть.

ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у останнього, на його думку, відсутній обов'язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з досягненням ним пенсійного віку та отримання пенсії за вислугою років.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Суд при вирішення спору по суті керується приписами законодавства чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Водночас, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI).

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, з вказаного слідує, що право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі ? пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

В той же час, з листа Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №14/8139 від 04.01.2016 слідує, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII).

Згідно ст. 8 Закону № 2262-XII виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Між тим, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету (ст. 7 Закону № 2262-XII).

Разом з цим, статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV регламентовано, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

При цьому, пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, яке здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів і не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що пенсії визначені Законом № 1058-IV та Законом № 2262-XII є різними державними пенсіями, відмінність яких зумовлена юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Як було вказано вище, позивач отримує пенсії за вислугою років у відповідності до Закону № 2262-XII. Тобто, ОСОБА_1 в контексті ст. 7 Закону № 2262-XII обрав одну пенсії за його вибором - пенсію за вислугою років.

Приймаючи до уваги зазначене в сукупності суд дійшов до висновку, що положення ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугою років у відповідності до Закону № 2262-XII. З огляду на те, що позивачем на виконання ст. 7 Закону № 2262-XII обрано пенсію за вислугою років, а при досягненні ним пенсійного віку не здійснено перехід на пенсію за віком, ОСОБА_1 не набув право на пільгу, що передбачена ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI.

Аналогічна за змістом позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05.04.2016 №К/800/1089/15, постановах Верховного Суду України від 10.03.2015 №21-56а15, 12.05.2015 №21-118а15.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, то судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя В.І. Келеберда