Справа № 806/320/16
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м.Житомир справа № 806/320/16

час прийняття: 11 год. 15 хв. категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Нагірняк М.Ф.,

за участю: секретар судового засідання Маленька Ю.О.,

позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

представники відповідача Агафонова М.В., Волков В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу від 26.01.2016 р. №23-к в частині звільнення, поновлення на посаді, зобов'язання виплатити середньомісячний заробіток, стягнення 7000,00 грн. моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Житомирського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу від 26.01.2016 р. №23-к в частині її звільнення з посади провідного фахівця профорієнтації відділу надання соціальних послуг Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області, поновлення на цій посаді, зобов'язання виплатити середньомісячний заробіток, стягнення 7000,00 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі і пояснили, що Позивач 18 років перебувала в трудових відносинах з Відповідачем. 19.11.2015року Відповідачем були затверджені зміни до штатного розпису Радомишльського районного центру зайнятості, відповідно до якого посаду провідного фахівця профорієнтації відділу надання соціальних послуг цього центру було скорочено. Листом-попередженням від 20.11.2015року Позивача було попереджено про звільнення у зв'язку із скороченням посади. Відповідно до оскаржуваного наказу від 26.01.2016 р. №23-к Позивача було звільнено.

На думку Позивача та її представника оскаржуваний наказ в частині звільнення Позивача є протиправним та підлягає скасуванню, так як Позивач не була завчасно, тобто за два місяці до 19.11.2015року повідомлена про скорочення її посади, їй не було запропоновано іншу посаду, при звільненні не враховано стаж роботи Позивача на займаній посаді більше 18років та її переважне право на залишенні на цій посаді, а 18.11.2015року профком згоди на її звільнення не надавав. Позивач вважає, що вказана посада фактично не скорочена, так як посадові обов'язки за цією посадою продовжує виконувати інша працівниця центру.

Представники Житомирського обласного центру зайнятості, Відповідача по даній справі, проти позову заперечили і пояснили, що затвердження Державною службою зайнятості (Центральний апарат) граничної чисельності працівників обласної служби зайнятості призвело до скорочення 80 штатних одиниць в області, в тому числі 3 штатних одиниць в Радомишльському районному центрі зайнятості, серед яких - посада провідного фахівця профорієнтації відділу надання соціальних послуг цього центру. Аналогічні посади були також скорочені в Лугинському районному, в Бердичівському міському (дві), Житомирському і Новоград-Волинському міських центрах та в Житомирському обласному центрі, а тому не було жодного упередженого підходу. При такому масовому звільненні працівників Відповідачем використовувалися можливості щодо введення 0,75 і 0,5 ставки посад, де були можливості та згоди працівників, та тимчасові переведення на "декретні" посади, що дало можливість фактично звільнити не більше 20 працівників.

Як зазначили представники Відповідача, про майбутнє звільнення Позивач була повідомлена персонально і завчасно, 20.11.2015року, тобто за два місяці до її звільнення. При звільненні Позивачу була запропонована вакантна посада фахівця з питань зайнятості 2 категорії того ж районного центру, від якої Позивач відмовилася.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення Позивача і її представника, представників Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, регулюються правовими нормами Кодексу законів про працю України, що були чинні на день виникнення таких відносин.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1, Позивач по даній справі, з 22.09.1997року перебувала в трудових відносинах з Відповідачем, а з 02.03.2015року займала посаду провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області (а.с.18-20).

Відповідно до оскаржуваного наказу Житомирського обласного центру зайнятості від 26.01.2016 р. №23-к Позивача було звільнено із займаної посади з 1 лютого 2016року у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п.1.ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Безспірно, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату, як:

- персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці;

- та обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Відповідач 20 листопада 2015року, тобто за два місяці до звільнення (звільнення з 01.02.2016року), персонально попередив Позивача про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с.15).

Доводи Позивача та її представника, що таке попередження повинно бути за два місяці до 19.11.2015року, тобто до внесення змін ло штатного розпису Радомишльського центру зайнятості, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому судом не приймаються до уваги.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Відповідач 28.01.2016року, тобто до звільнення, запропонував Позивачу єдину вакантну на той час посаду (фахівця з питань зайнятості 2 категорії відділу надання соціальних послуг на умовах неповного робочого дня (0,5 посадового окладу) (а.с.16-17).

Доводи Позивача та її представника про те, що Відповідач повинен був запропонувати всі вакантні посади у всіх центрах зайнятості області, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п.12 Примірного положення про районний, міськрайонний, міський та районний у місті центр зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.11.2010 N 374, такі центри є юридичними особами, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства, штамп і печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

В частині третій статті 49-2 КЗпП України законодавець прямо зазначає про обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а не посади в структурі інших юридичних осіб.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.12.2015року (а.с.138-143)

Більш того, суд погоджується з доводами представників Відповідача про те, що скорочення 80 посад мало місце у всіх районних і міських центрах зайнятості Житомирської області та самому Житомирському обласному центрі зайнятості, а тому саме працівники, посади яких були скорочені у вказаних центрів, скористалися своїм правом на працевлаштування на такі наявні вакантні посади в таких самостійних юридичних особах.

Суд також вважає безпідставними доводи Позивача та її представника про недотриманням Відповідачем вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права Позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Загальновідомо, що скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Як встановлено в судовому засіданні при дослідженні штатних розписів та не заперечується сторонами, в даному випадку мало місце скорочення посади провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг, яка була єдиною в штатному розписі Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області. Враховуючи, що скорочена посада, яку займала Позивач, була єдиною тому Відповідач не зобов'язаний дотримуватися вимог статті 42 КЗпП України щодо надання переваги на залишенні на посаді відповідному працівнику.

Одночасно суд погоджується із доводами Позивача та її представника про те, що зазначений в оскаржуваному наказі протокол засідання профкому від 18.11.2015року не містить згоди на звільнення Позивача, яка відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України є обов'язковою.

При дослідженні в судовому засіданні вказаного протоколу №6 від 18.11.2015року засідання об'єднаної організації профспілки Житомирської обласної служби зайнятості встановлено, що відповідно до порядку денного такого засідання питання щодо надання згоди на звільнення Позивача взагалі не розглядалося (а.с.46-47).

Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" із змінами і доповненнями, суд, встановивши, що звільнення Позивача відбулося без звернення до профспілкового органу, зупинив провадження по справі та запитав згоду профспілкового органу на звільнення Позивача.

Одночасно Відповідач 21.03.2016року також звернувся із поданням до первинної профспілкової організації Радомишльського районного центру зайнятості про надання згоди на звільнення Позивача з 01.02.2016року згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Таке звернення Відповідача не суперечить вимогам трудового законодавства.

За результатами розгляду такого звернення Відповідача 01.04.2016року первинна профспілкова організація Радомишльського районного центру зайнятості надала згоду на звільнення Позивача з 01.02.2016року згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Як зазначено в дослідженому судом копії протоколу такого засідання, на ньому була присутня Позивач по справі (а.с.125).

Суд вважає безпідставними також доводи Позивача та її представника про те, що повноваження, які були віднесені до посадових обов'язків провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області, продовжують виконувати інші працівники цього центру і що ці обставини свідчать про протиправність звільнення Позивача.

Безспірно, відповідно до п.4 Примірного положення про районний, міськрайонний, міський та районний у місті центр зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.11.2010 N 374, здійснення заходів з професійної орієнтації населення віднесено до основних функцій (повноважень) таких центрів, в тому числі до Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області.

Визначення механізму та способів забезпечення реалізації цих завдань (функцій) є виключними повноваженнями таких Центрів і суд не вправі їх самостійно визначати та замінювати.

Таким чином, наведені докази свідчать, що Відповідачем при звільненні Позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, у тому числі положення частини другої статті 40, частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.2,86,94,159-163,167,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру зайнятості відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя М.Ф. Нагірняк

Повний текст постанови виготовлено: 29 квітня 2016 р.