Справа № 815/584/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Київ К/800/60498/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Вербицька О.В.
Маринчак Н.Є.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2013 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2013 року

у справі №815/584/13-а

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дунайсудноремонт»

до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Дунайсудноремонт» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 18 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2013 року, позовні вимоги задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 15 серпня 2012 року № 000060/2280, № 000061/2280 та № 000062/2280.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Працівники контролюючого органу провели планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2012 року, про що склали акт від 24 липня 2012 року № 991/2280/35855645, яким, зокрема, встановили порушення позивачем вимог підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1, пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3, пункту 5.9 статті 5, пункту 8.3 статті 8, пункту 11.2, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пункту 135.4, пункту 135.5 статті 135, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, пункту 144.1 статті 144, пункту 1, пункту 6 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем занижено податок на прибуток у загальній сумі 1 704 418,00 грн.; підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість за вересень 2011 року у розмірі 151 078,00 грн.

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 15 серпня 2012 року № 000060/2280, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 704 418,00 грн. за основним платежем та 206 278,00 грн. - штрафними (фінансовими) санкціями; № 000061/2280, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 151 078,00 грн. за основним платежем та 37 770,00 грн. штрафними (фінансовими) санкціями; №000062/2280, яким зменшив розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за березень 2012 року у розмірі 1 387 679,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугували висновки контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту вартість товарно-матеріальних цінностей, придбаних у контрагентів - ПП «Селлінг-2008», ТОВ «Транс Агенство Метал», ТОВ «Транс Агенство Сервіс» та ПП «Бі Ем Транзит» та амортизаційних відрахувань на вартість товарно-матеріальних цінностей, отриманих від контрагентів ПП «Селлінг-2008» та ПП «Бі Ем Транзит», по яким не доведено факт придбання, та які не підтверджені відповідним чином оформленими первинними документами.

Крім того, за висновками відповідача, позивачем неправомірно включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по господарським операціям з придбання у контрагентів - ОСОБА_1., ТОВ «КОРД», ОСОБА_2. та БК «ГЕРМЕС» товарно-матеріальних цінностей, що не підтверджені податковими накладними. Згідно автоматизованої системи співставлення показників податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України встановлено, що зазначеними контрагентами у податковій звітності за вказані періоди були задекларовані податкові зобов'язання у меншому розмірі, ніж відображена позивачем в податкових деклараціях з податку на додану вартість сума податкового кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні валових витрат та податкового кредиту перевірених податкових періодів, за результатами виконання господарських взаємовідносин з вказаними контрагентами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач (покупець) у перевіряємий період уклав договори з ПП «Бі Ем Транзит», ПП «Селлінг 2008», ТОВ «Транс Агенство Метал» (продавці), за умовами яких придбав товарно-матеріальні цінності у асортименті.

Факт отримання позивачем товарів за зазначеними договорами та сплата відповідних грошових коштів за отримані товари, у тому числі і сум податку на додану вартість, підтверджуються належними чином оформленими та підписаними сторонами: податковими накладними, відображеними в реєстрах отриманих податкових накладних за відповідні періоди, відповідними видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку підприємства, платіжними дорученнями, відомостями щодо наявних у підприємства транспортних засобів.

Крім того, позивачем (покупець) було укладено з ТОВ «Транс Агенство Сервіс» (постачальник) договір постачання № ОД/10/2, за яким постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар - металопрокат.

Фактичне отримання позивачем придбаного товару за зазначеним договором та сплата відповідних грошових коштів за отриманий товар, підтверджуються належними чином оформленими та підписаними сторонами: податковими накладними, відображеними в реєстрах отриманих податкових накладних за відповідні періоди, відповідними видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, даними бухгалтерського обліку підприємства.

У відповідності до приписів пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього Закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Аналогічні вимоги до формування валових витрат закріплені у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Податкового кодексу України, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач сформував валові витрати спірного податкового періоду на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, що відповідає вищенаведеним вимогам законодавства.

Приписами пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, наявність у платника податку (позивача) виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, і сплата продавцю вартості товару з податком на додану вартість, з встановленням судом реальності та товарності господарської операції, є достатніми підставами для визначення податкового кредиту.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У частині формування податкового кредиту, відповідні положення закріплені у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункті 198.3 статті 193, пункті 198.6 статті 198 статті 198 Податкового кодексу України.

Відтак, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) на підставі податкових накладних, оформлених у відповідності до вимог законодавства, свідчить про правомірність формування податкового кредиту спірного періоду.

Висновки контролюючого органу про те, що наданими позивачем первинними документами не підтверджується фактичність поставки придбаних товарно-матеріальних цінностей від контрагентів ПП «Селлінг-2008», ТОВ «Транс Агенство Метал», ТОВ «Транс Агенство Сервіс» та ПП «Бі Ем Транзит», оскільки за результатами зустрічних перевірок зазначених контрагентів встановлено, що у виданих ними податкових накладних наявні лише підписи та печатки контрагентів без зазначення прізвищ та посад осіб, які відвантажували та одержували товар, відсутнє посилання на реквізити довіреності, на підставі яких постачальник відпустив товарно-матеріальні цінності покупцю, у товарно-транспортних накладних не вказаний номер подорожнього листа, не заслуговують на увагу.

Так, судами встановлено, що податкові накладні та видаткові накладні, на підставі яких позивачем сформовано валові витрати та податковий кредит по взаємовідносинам із зазначеними контрагентами, були складені у відповідності до вимог податкового законодавства підприємствами - платниками податків, які були зареєстровані платниками податку на додану вартість із зазначенням індивідуального податкового номеру, за яким їх можливо ідентифікувати. При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відтак, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту та валових витрат спірних сум податку по господарським операціям із ПП «Селлінг-2008», ТОВ «Транс Агенство Метал», ТОВ «Транс Агенство Сервіс» та ПП «Бі Ем Транзит».

Крім того, зазначені обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій позивача з зазначеними контрагентами були встановлені постановами Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2012 року в адміністративній справі №2а/1570/8733/2011 року, яка набрала законної сили 07 листопада 2012 року, та від 26 червня 2012 року в адміністративній справі № 2а/1570/2947/2012.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про те, що висновок податкового органу про неправомірність формування позивачем, без підтвердження відповідними первинними документами, податкового кредиту у податкових деклараціях з податку на додану вартість перевіреного періоду за результатом вчинення господарських операцій з ОСОБА_1., ТОВ «КОРД», ОСОБА_2. та БК «ГЕРМЕС», спростовується дослідженими під час розгляду справи податковими накладними, отриманими позивачем від зазначених контрагентів у відповідних звітних періодах.

Також не заслуговують на увагу і доводи контролюючого органу, що порушення з боку контрагентів позивача вимог податкового законодавства, свідчить про неправомірність включення позивачем спірної суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту та формування валових витрат, оскільки податкове законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту та валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Одеській області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2013 року у справі №815/584/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Вербицька О.В.
Маринчак Н.Є.