Справа № 826/22571/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт»

до

державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну невиїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» з питань правомірності нарахування податкових зобов’язань та податкового кредиту з податку на додану вартість в результаті взаємовідносин з приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» за період з 01.07.2014 по 31.07.2014.

За результатами вказаної перевірки контролюючим органом зроблено висновок про порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» статті 185, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність В Україні» від 16.07.1999 №996-ХIV (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість за липень 2014 року на суму 149 833,00 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з і пунктом 185.1 стаття 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов’язань продавця. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з акту перевірки державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26.12.2014 №1309/26-55-22-01/31839467 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» та його контрагентом - приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб».

З матеріалів справи вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» (покупець) та приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 23.10.2013 №23/10/2013, відповідно до якого продавець передає у власність покупця обладнання за типами, ціною, технічними характеристиками та в кількості згідно зі Специфікацією, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору надано суду копії: договору купівлі-продажу від 23.10.2013 №23/10/201; додатку №1 до договору від 23.10.2013 №23/10/201; податкових накладних від 31.10.2013 №814, 03.07.2014 №131, від 08.07.2014 №186; видаткової накладної від 05.12.2014 №968; платіжних доручень.

В якості ділової доцільності названих правовідносин, позивачем вказано на подальшу реалізацію відповідного обладнання приватному акціонерному товариству "Укренергомонтаж".

Також, між товариством з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» (покупець) та приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 15.07.2014 №15/07Т, відповідно до якого продавець зобов’язується передати у власність покупця належний продавцю товар, а покупець зобов’язується прийняти товар згідно накладної та оплатити його вартість на умовах цього договору.

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договорів надано суду копії: договір купівлі-продажу від 15.07.2014 №15/07Т, податкової накладної, видаткової накладної, банківських виписок.

У свою чергу, висновки акту перевірки державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26.12.2014 №1309/26-55-22-01/31839467 щодо відсутності реальності господарських взаємовідносин між позивачем та приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» зроблені по ланцюгу контрагентів останнього, а також із посиланням на те, що в ході аналізу податкової звітності приватного підприємства «Пром-Тех-Снаб» встановлено відсутність будь-якої інформації про наявність складських приміщень, наявності автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства.

Так, висновки контролюючого органу щодо нереальності господарських операцій, здійснених між позивачем та приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб», ґрунтуються на акті державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11.12.2014 №1772/26-59-22-03/38441669 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Капрод» щодо документального підтвердження господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку з платниками податків постачальниками та покупцями, за період з 01.07.2014 по 31.07.2014».

Ознайомившись із доводами контролюючого органу, суд наголошує на тому, що акт перевірки від 26.12.2014 №1309/26-55-22-01/31839467 не містить аналізу змісту господарських взаємовідносин позивача та приватного підприємства «Пром-Тех-Снаб» (ділової, економічної доцільності), інформації щодо декларування приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» господарських зобов'язань за наслідками господарських взаємовідносин із позивачем, доказів дослідження походження придбаного у приватного підприємства «Пром-Тех-Снаб» обладнання.

Суд наголошує на тому, що у разі, якщо контрагент товариства з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт» не виконав свого зобов'язання зі сплати податку на додану вартість, податку на прибуток до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість та віднесення витрат по взаємовідносинам з таким контрагентом до складу витрат у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та своїх витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі за №21-500во08.

В межах спірних правовідносин, висновки контролюючого органу про непідтвердженність реальності здійснення операцій зроблені на підставі податкової інформації щодо контрагента контрагента позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Капрод».

При цьому, відповідачем в акті перевірки не наведено факти, які б безспірно підтверджували недобросовісність саме товариства з обмеженою відповідальністю «Спецекспорт», як платника податків та/або свідчили про його обізнаність щодо протиправного характеру діяльності свого контрагента (контрагента контрагента).

Згідно пункту 3.1 акту перевірки державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26.12.2014 №1309/26-55-22-01/31839467, перевіркою повноти визначення податкових зобов'язань за період з 01.07.2014 по 31.07.2014 не встановлено їх заниження або завищення.

Також, слід зазначити, що обставини, встановлені в акті перевірки контрагента контрагента позивача, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів позивача з приватним підприємством «Пром-Тех-Снаб» за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Під час судового розгляду справи відповідачем не наведено суду доказів щодо порушення фіскальних інтересів держави внаслідок взаємовідносин позивача та його контрагента.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина друга статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 71 зазначеного Кодексу обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначенні суми його податкового обов'язку.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що відповідачем не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), “Булвес” АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.