Справа № 813/716/16
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року № 813/716/16

о 14 год., 01 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюх М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу

за позовомКерівника Львівської місцевої прокуратури № 1, представник - Бойко Н.І.
доЛьвівської міської ради, представник - Шевченко М.І.
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Керівник Львівської місцевої прокуратури №1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради, в якому із врахуванням уточнень позовних вимог просив:

- Визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо незабезпечення проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення.

- Зобов'язати Львівську міську раду відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання Указу Президента України №603 від 02.07.1997 року «Про збереження історичної забудови в центральній частині м. Львова», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1266 від 15.11.1997 року «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» із уповноваженням Львівської обласної державної адміністрації та виконавчого комітету Львівської міської ради реалізовувати вказану програму, у зв'язку з чим до Організації Об'єднаних Націй з питань освіти, науки і культури (далі - ЮНЕСКО) подано матеріали для внесення історичного центру міста Львова до Списку всесвітньої спадщини.

30.11.1998 року на 22-й конференції Комітету світової спадщини ЮНЕСКО ансамбль історичного центру Львова внесено до Списку всесвітньої спадщини Конвенції про охорону всесвітньої культурної та природної спадщини (об'єкт № 865).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1311 від 09.12.2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» з додатком №1 до згаданого рішення визначено межі історичного ареалу міста, де графічно зображено межі історичного ареалу м. Львова та межі території історичної забудови, внесеної до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Львівською міською радою не прийнято жодних рішень щодо віднесення історичного ареалу м. Львова до земель історико-культурного призначення, а також не ведеться робота із виготовлення документації із землеустрою на об'єкти культурної спадщини, у т.ч. щодо винесення в натурі меж історичного ареалу та його зони регульованої забудови.

З моменту затвердження меж історичного ареалу та зони регульованої забудови м. Львова, Львівською міською радою інвентаризацію земель в межах історичного ареалу м. Львова на даний час не проведено, рішення про віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення не прийнято, межі земель історико-культурного призначення не встановлено і не закріплено на місцевості.

Україна як держава, яка внесла пам'ятку до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, згідно з п. 172 зазначених Провідних настанов добровільно взяла на себе зобов'язання з інформування Комітету всесвітньої спадщини через Секретаріат ЮНЕСКО про наміри розпочати або дозволити в зоні, що охороняється Конвенцією, значні роботи з відновлення чи нового будівництва, які могли би вплинути на цінність об'єкта всесвітньої спадщини.

З огляду на те, що територія ансамблю історичного центру складається зі 120 га давньоруської та середньовічної частини міста Львова та території собору св. Юра на Святоюрській горі, а буферна зона ансамблю історичного центру визначена межами історичного ареалу, площа якого становить 2441 га, то бездіяльність Львівської міської ради щодо забезпечення проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення може свідчити як про один з проявів порушення Україною зобов'язань, передбачених Конвенцією ЮНЕСКО про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини, оскільки на землі історичного ареалу не поширюється режим правової охорони як на землі історико-культурного призначення.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд адміністративний позов задоволити повністю.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що позивач не зазначає, з яких норм чинного законодавства випливає обов'язок Львівської міської ради забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення.

Указ Президента України від 02.07.1997р. №603/97 «Про збереження історичної забудови у центральній частині м. Львова» скерований до Львівської обласної державної адміністрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.1997р. №1266 «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» не уповноважено Львівську міську раду реалізовувати зазначену програму.

Постановою Кабінету Міністрів України №878 від 26.07.2001р. зобов'язано Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики разом з обласними державними адміністраціями затвердити науково-проектну документацію з визначення меж історичних ареалів населених місць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002р. №318 покладено обов'язок, зокрема, і на органи місцевого самоврядування забезпечити визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць.

На виконання цього зобов'язання, 09.12.2005р. виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова», яким затверджено відповідні межі і передбачено, що проектну документацію на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичного ареалу слід виготовляти на підставі опрацьованого і погодженого у встановленому порядку історико-архітектурного містобудівного обґрунтування; нове будівництво в історичному ареалі проводити згідно з вимогами до ведення будівництва у межах історичного ареалу (п. V історико-архітектурного опорного плану, опрацьованого інститутом «Укрзахідпроектреставрація»).

Дії які покладалися згідно чинного законодавства на орган місцевого самоврядування щодо затвердження меж історичного ареалу, були виконані Львівською міською радою.

Позивач просить зобов'язати Львівську міську раду забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення. Такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки ст. 53 ЗК України, як і ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» історичний ареал не відносить до земель історико-культурного призначення.

Згідно з рішенням виконавчого комітету від 09.12.20105р. №1311 територія історичного ареалу складає 2441 га. Згідно даних земельного кадастру в межах цієї території є земельні ділянки різноманітного цільового призначення - це і землі житлової та громадської забудови, і землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, і землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та ін.

Невірним та безпідставним є твердження позивача, що основним користувачем земельних ділянок в межах історичного ареалу є Львівська міська рада. Насправді, значна частина цієї території перебуває в приватній власності з належним чином оформленими правовстановлюючими документами на земельні ділянки, з визначеними в натурі (на місцевості) межами земельних ділянок і визначеною категорією земель, до яких відносяться земельні ділянки. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок (ч. 3 ст. 20 ЗК України).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надала суду додаткові пояснення та докази, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши обґрунтування прокурора, заперечення представника відповідача, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

09.12.2005 року відповідачем прийнято рішення за № 1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» в якому зазначено:

Керуючись п. 2, п. 3 ст. 6, р. VІ ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на вконання постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 «Про затвердження порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць» виконавчий комітет вирішив:

1. Затвердити опрацьовані інститутом «Укрзахідпроектреставрація» на замовлення управління охорони історичного середовища межі історичного ареалу та зону регулювання забудови м. Львова.

2. Вважати таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету від 19.12.2003р. № 1090 «Про приведення у відповідність із міжнародними зобов'язаннями меж та режимів історичної забудови м. Львова».

3. Проектну документацію на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичного ареалу виготовляти на підставі опрацьованого і погодженого у встановленому порядку історико-архітектурного містобудівного обгрунтування.

4. Нове будівництво в історичному ареалі проводити згідно з вимогами до ведення будівництва у межах історичного ареалу (п. V історико-архітектурного опорного плану, опрацьованого інститутом «Укрзахідпроектреставрація»).

5. Затверджені межі історичного ареалу та зони регулювання забудови врахувати при опрацюванні генерального плану міста Львова.

6. Контроль за виконанням рішення покласти на начальника управління охорони історичного середовища.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону культурної спадщини», Указом Президента України «Про збереження історичної забудови у центральній частині міста Львова» № 603/97 від 02.07.1997 року, Постановою Кабінету Міністрів України «Про Комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» № 1266 від 15.11.1997 року, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць» № 318 від 13.03.2002 року, КАС України.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно Указу Президента України від 2 липня 1997 року за N 603/97 «Про збереження історичної забудови у центральній частині міста Львова»

З метою поліпшення збереження історичної забудови в центральній частині міста Львова, що має виняткову історичну і культурну цінність, та забезпечення ліквідації наслідків несприятливих техногенно-екологічних процесів постановляю:

1. Львівській обласній державній адміністрації за участю Державного комітету України у справах містобудування і архітектури, Міністерства культури і мистецтв України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, виконавчого комітету Львівської міської ради, інших заінтересованих органів виконавчої влади розробити у двомісячний строк комплексну програму збереження історичної забудови міста Львова і подати її на затвердження Кабінету Міністрів України.

2. Кабінету Міністрів України вирішити питання щодо виділення коштів для проведення першочергових протиаварійних робіт з метою збереження історичної забудови, забезпечення безпечного проживання населення в центральній частині міста Львова та надання допомоги Львівській обласній державній адміністрації в підготовці для подання до ЮНЕСКО пропозицій щодо віднесення найбільш цінної в історичному та архітектурному відношенні частини міста Львова до міжнародного Списку всесвітньої спадщини.

Згідно Постанови КМ України від 15.11.1997 р. N 1266 «Про Комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» на виконання Указу Президента України від 2 липня 1997 р. N 603 «Про збереження історичної забудови у центральній частині м. Львова» Кабінет Міністрів України ПОСТАНОВИВ:

1. Затвердити Комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова (далі - Програма), що додається.

2. Міністерству економіки, Міністерству фінансів під час розроблення проектів Державного бюджету України передбачати починаючи з 1998 року виділення коштів Львівській обласній державній адміністрації для реалізації заходів Програми згідно з додатком.

3. Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики, Міністерству культури і мистецтв, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерству охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки, Національній академії наук надавати Львівській обласній державній адміністрації та виконавчому комітетові Львівської міської ради необхідну консультаційну та методичну допомогу в ході реалізації заходів Програми.

4. Рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації та Львівській міській раді передбачати для реалізації заходів Програми починаючи з 1998 року видатки з обласного і міського бюджетів, а також залучати кошти з інших джерел фінансування, не заборонених законодавством.

5. Львівській обласній державній адміністрації разом з виконавчим комітетом Львівської міської ради створити координаційно-наглядову раду з питань реалізації заходів Програми.

6. Рекомендувати виконавчому комітетові Львівської міської ради визначити єдиного замовника з реалізації заходів Програми.

В тексті програми також зазначено:

Львів - це унікальне місто, яке зберегло в процесі свого розвитку не тільки численні архітектурні пам'ятки та ансамблі, а й історичну планувальну структуру центральної частини.

Архітектура міста формувалася впродовж століть під впливом культур Східної та Західної Європи, які разом з культурою і традиціями українського народу створили унікальне та своєрідне міське середовище. Для забудови міста характерні архітектурні стилі багатьох епох, починаючи від давньоруської часів князя Данила Галицького.

Завдяки розташуванню на перетині західних торговельних шляхів місто розвивалося як центр міжнародних економічних та культурних зв'язків з країнами Європи.

У м. Львові нараховується понад 2000 будівель, що перебувають на державному обліку як пам'ятки історії та культури. З метою збереження і використання культурної спадщини в межах історичної частини міста постановою Уряду від 12 червня 1975 р. N 297 створено Державний історико-архітектурний заповідник.

Враховуючи унікальність історико-архітектурного ансамблю м. Львова, до ЮНЕСКО подано матеріали для внесення історичного центру міста до Списку всесвітньої спадщини.

Водночас активні процеси урбанізації у другій половині XX ст., зміна гідрогеологічних умов у заплаві р. Полтви, збільшення транспортного навантаження, зростання обсягу шкідливих викидів в атмосферу та підвищення рівня вібрації, природне старіння значної частини будинків, багатьом з яких понад 200 років, призвели до того, що багато об'єктів нерухомої культурної спадщини та інших цінних будинків і споруд стали небезпечними для експлуатації та проживання людей. У вкрай незадовільному технічному стані перебувають інженерні споруди та мережі, шляхове господарство.

Зупинити подальше погіршення стану забудови у центральній частині м. Львова, забезпечити безпеку проживання населення в ній, зберегти унікальне історико-архітектурне міське середовище, створити сучасну міську інфраструктуру можливо шляхом вжиття невідкладних ефективних заходів за умови державної підтримки.

Для здійснення належного контролю за реалізацією заходів Програми періодично розглядати питання, пов'язані з перевіркою ходу та ефективності робіт, що виконуються в тому числі щодо відповідача на сесії міської ради - два рази на рік.

Згідно Постанови КМ України від 26.07.2001 р. N 878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» затверджено Список історичних населених місць України, в якому є м. Львів.

Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики:

- разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними державними адміністраціями продовжити протягом 2001 - 2005 років роботу з виявлення та дослідження сіл для занесення їх до Списку історичних населених місць України;

- разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями забезпечити протягом 2001 - 2003 років розроблення та затвердження науково-проектної документації з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку.

Згідно Постанови КМ України від 13.03.2002 р. N 318 «Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць» згідно ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» постановлено:

1. Затвердити Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць.

2. Міністерству культури і мистецтв, Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики:

разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування забезпечити протягом 2002 - 2004 років визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць;

затвердити до 2005 року правила охорони та використання історичних ареалів населених місць.

Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць передбачає:

1. Історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

2. Історичний ареал охоплює історично сформовану частину населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування і характер забудови.

3. Режими використання історичних ареалів визначаються їх історико-культурним потенціалом (кількістю, видами, типами і категоріями об'єктів культурної спадщини, загальною містобудівною структурою, наявністю чи відсутністю заповідників, а також установленими зонами охорони пам'яток).

4. Відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини.

5. Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

6. Історичний ареал - це найбільш освоєна в минулому і добре збережена частина території населеного місця, що відрізняється традиційним характером середовища і значною кількістю об'єктів культурної спадщини від інших, менш освоєних або погано збережених частин населеного місця.

Межі історичних ареалів слід проводити вздовж розпланувальних і природних рубежів, що відокремлюють історичний ареал від решти міських територій, і визначати історико-архітектурним опорним планом населеного місця. Історико-архітектурні опорні плани розробляються на основі комплексних досліджень усієї території історичного населеного місця та його найближчого оточення.

7. Збереження традиційного характеру середовища історичних ареалів, охорона і раціональне використання розташованих в їх межах нерухомих об'єктів культурної спадщини, збереження її містоформуючої ролі є пріоритетним напрямом містобудівної діяльності в межах історичних ареалів.

8. Опрацюванню проектної документації на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичних ареалів повинно передувати розроблення історико-містобудівних обґрунтувань.

9. Результати досліджень, проведених під час розроблення історико-містобудівних обґрунтувань, відображаються в історико-архітектурному опорному плані, що є основним документом, який визначає культурну спадщину населеного місця та історико-культурну цінність його території.

10. Історичний ареал є спеціально виділеною у населеному місці територією історико-культурного значення із затвердженими межами, яка повинна фіксуватися в усіх землевпорядних і містобудівних документах та розглядатися як специфічний об'єкт містобудівного проектування.

У межах населеного місця може бути визначено один або кілька історичних ареалів.

11. Частина територій історичних ареалів, а саме території пам'яток та їх охоронних зон, території заповідників, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення.

12. Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

13. У разі коли на території населеного місця є державний історико-культурний заповідник, його територія обов'язково включається до історичного ареалу.

14. В охоронних зонах здійснюється реставрація та реабілітація пам'яток, забезпечується охорона традиційного характеру середовища, усунення споруд і насаджень, які порушують традиційний характер середовища, відтворення втрачених цінних об'єктів. Нове будівництво можливе тільки у виняткових випадках за проектами, погодженими в порядку, визначеному законодавством.

Зони охоронюваного ландшафту можуть використовуватися для рекреації з мінімальним упорядженням і для традиційної діяльності, що не порушує ландшафт.

15. У зонах регулювання забудови здійснюється реконструкція будівель і споруд. Ступінь реконструкції визначається цінністю наявних об'єктів культурної спадщини, розташуванням зони в історичному ареалі, особливостями об'ємно-просторового устрою історичного населеного місця. В зоні регулювання забудови зберігаються цінні історичні розпланування і забудова, озеленення та упорядження, виразні елементи ландшафту; закріплюється та відтворюється значення пам'яток в архітектурно-просторовій організації історичного ареалу; забезпечуються сприятливі умови для огляду пам'яток та історичного ареалу в цілому.

У зонах регулювання забудови нові будівлі регламентуються за розташуванням, прийомами організації, висотою, довжиною фасадів, масштабом, характером членувань, пластичним і кольоровим вирішенням, функціональним використанням.

Реконструкція існуючих будівель і споруд регламентується відповідно до їх культурної та містобудівної цінності, а також відповідно до вимог збереження традиційного характеру середовища.

16. Для кожного історичного ареалу визначаються режим використання та конкретні обмеження господарської діяльності на його території, які встановлюються правилами охорони та використання історичних ареалів населених місць. Правила охорони та використання історичних ареалів населених місць повинні враховуватися під час розроблення місцевих містобудівних програм, містобудівної документації.

Розроблення містобудівної документації є першочерговим для міст, що включені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Для зазначених міст місцеві містобудівні програми, містобудівна документація затверджуються відповідними радами за погодженням з Мінкультури або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини та Мінрегіоном.

Згідно ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням є також землі історико-культурного призначення.

Згідно ст. 20 цього ж Кодексу, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

2. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього ж Кодексу.

3. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

6. Зміна цільового призначення особливо цінних земель допускається лише для розміщення на них об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, об'єктів, пов'язаних з видобуванням корисних копалин, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, а також у разі відчуження земельних ділянок для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, віднесення земель, зазначених у пунктах «а» і «б» частини першої статті 150 цього ж Кодексу, до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, земель історико-культурного призначення.

Віднесення особливо цінних земель державної чи комунальної власності, визначених у пунктах «а» і «б» частини першої статті 150 цього ж Кодексу, до земель інших категорій здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

Погодження матеріалів місця розташування об'єкта, що передбачається розмістити на земельній ділянці особливо цінних земель державної чи комунальної власності із зміною її цільового призначення, здійснюється за погодженням з Верховною Радою України в порядку, визначеному статтею 151 цього Кодексу.

7. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 53 цього ж Кодексу, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно ст. 54 цього ж Кодексу, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Згідно ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам'яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.

Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно ст. 34 цього ж Закону, землі, на яких розташовані пам'ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Встановлення зон охорони пам'яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Судом враховуються обґрунтування позовних вимог прокурором, про те, що відповідачем не прийнято жодних рішень щодо віднесення історичного ареалу м. Львова до земель історико-культурного призначення, а також не ведеться робота із виготовлення документації із землеустрою на об'єкти культурної спадщини, у т.ч. щодо винесення в натурі меж історичного ареалу та його зони регульованої забудови, оскільки земельні ділянки в межах історичного ареалу міста Львова, а також його охоронна зона фактично належать до земель історико-культурного призначення.

З часу затвердження меж історичного ареалу та зони регульованої забудови м. Львова відповідачем інвентаризацію земель в межах історичного ареалу м. Львова на даний час не проведено, рішення про віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення не прийнято, межі земель історико-культурного призначення не встановлено і не закріплено на місцевості.

Відповідачем на спростування вказаного не надано суду жодних належних та допустимих доказів.

Територія ансамблю історичного центру складається зі 120 га давньоруської та середньовічної частини міста Львова та території собору св. Юра на Святоюрській горі, а буферна зона ансамблю історичного центру визначена межами історичного ареалу, площа якого становить 2441 га, то бездіяльність Львівської міської ради щодо забезпечення проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення може свідчити як про один з проявів порушення Україною зобов'язань, передбачених Конвенцією ЮНЕСКО про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини, оскільки на землі історичного ареалу не поширюється режим правової охорони як на землі історико-культурного призначення.

Судом також не враховуються заперечення відповідача:

- в частині де відповідач зазначає, що з норм чинного законодавства не випливає обов'язок Львівської міської ради забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення, оскільки відповідач в такий спосіб не може самоусунутись від виконання вищевказаних вимог законодавства, а також Конвенції про охорону нематеріальної культурної спадщини, Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини, до яких приєдналася України, якими в цілому покладено обов'язок щодо предмету спору в тому числі і на відповідача;

- відповідач зазначає, що історичний ареал не відносить до земель історико- культурного призначення, що повністю спростовується аналізом змісту ст. 186/1 ЗК України, в якій вказано: « ... земель історико-культурного призначення, пам'яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, … », відтак історичний ареал відноситься до земель історико-культурного призначення;

- відповідача зазначає, що позовні вимоги є безпідставні, так як ні з власної ініціативи, ні на підставі рішення суду Львівська міська рада не в змозі змінити цільове призначення земельних ділянок, яке здійснюється лише за ініціативою власників земельних ділянок, однак встановлення зон охорони пам'яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць можливе і без вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення.

Бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї обов'язків згідно із законодавством України.

Відповідачем до справи не надано жодних належних та допустимих доказів про виконання дій щодо предмету спору, які повинен був і міг вчинити.

Крім цього, факт бездіяльності відповідача щодо предмету спору, також підтверджується Постановою Львівського апеляційного господарського суду у справі № 5015/5589/11 від 01.10.2014 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2014 року, Постановою Галицького районного суду міста Львова від 31.05.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2011 року, у справі № 2а-369/11/1304.

Таким чином, позовні вимоги прокурора про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії є обґрунтованими і підтверджені належними та допустимими доказами, відтак підлягають задоволенню повністю.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Судом відмовлено, відповідачу та іншим особам щодо залучення третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, оскільки істотною умовою залучення таких осіб є те, що рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Предметом спору по даній справі є протиправна бездіяльність відповідача та зобов'язання вчинити дії саме відповідача. Заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Уповноваженого у справах територіальної громади міста Львова Леонтьєва С.В., Уповноваженого у справах територіальної громади міста Львова Владичинського І.К., Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу про вступ третіми особами обґрунтовані Конституцією України, Законами України та особистими майновими і немайновими правами, свободами і інтересами, реалізація яких по суті не є в причинному зв'язку із вирішенням предмету спору по даній справі. Гарантовані Конституцією України права, свободи та інтереси громадянина не є підставою, для залучення всіх громадян (їх об'єднань) України третьою особою у справі де відповідачем є суб'єкт владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задоволити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо незабезпечення проведення робіт з винесенням меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення.

3. Зобов'язати Львівську міську раду відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт з внесення меж історичного ареалу м. Львова та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення.

4. Стягнути з Львівської міської ради () до на рахунок Прокуратури Львівської області (код ЄДРПОУ 0210031) судовий збір в розмірі 2756,00 грн.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 25.04.2016 року.

Суддя Гавдик З.В.