Справа № П/811/168/16
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2016 року Справа № П/811/168/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом та просить, з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.26-27):

1) визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Олександрівської селищної ради, за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га та 15,16 га для ведення фермерського господарства;

2) зобов'язати відповідача повторно розглянути заяви від 13.10.2015 р. про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Олександрівської селищної ради за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га та 15,16 га для ведення фермерського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним 13.10.2015 року через Центр надання адміністративних послуг в Олександрівському районі було подано заяви про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок с/г призначення на території Олександрівської селищної ради, за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га, та 15,16 га для ведення фермерського господарства. Листами від 09.12.2015 р. № ДС-31-11-0.31-9944/22-15 і №ДС-31-11-0.31-9945/22-15 відповідачем було відмовлено в наданні даних дозволів. При цьому надаючи відмови в задоволенні заяв відповідач посилався на невиконання вимог ст.7 Закону України "Про фермерське господарство". Водночас, позивач не погоджується з вищевказаним, оскільки чинним законодавством України передбачено лише єдину підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка полягає у невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Натомість, позивач наголошує, що ним у повному обсязі виконані вимоги чинного законодавства, а тому відповідач відмовив у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою з підстави, не встановлених законом, тим самим порушивши вимоги ч.2 ст.19 Конституції України.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Також, позивача подав до суду клопотання про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження (а.с.58).

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на те, що 09.12.2015 року Головне управління листами №№ДС-31-11-0.31-9944/22-15 і ДС-31-11-0.31-9945/22-15 повідомило позивача про підстави відмови у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою. Так, в поданих заявах не було зазначено кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими (а.с.51-54).

Крім того, представник відповідача не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с.58).

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За правилами ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в т.ч., на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, у розумінні п. 7 ч. 1 статті 3 КАС України, є суб'єктом владних повноважень, рішення якого оскаржено.

Судом встановлено, що 13.10.2015 року ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг в Олександрівському р-ні подано до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області заяви про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Олександрівської селищної ради, за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га, 15,16 га для ведення фермерського господарства. До заяв було додано: 1) графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а саме викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, де зазначено про відповідність місця розташування земельної ділянки схемам землеустрою, містобудівній документації); 2) копії паспорта, індивідуального номера; 3) довідку органу місцевого самоврядування про не заперечення щодо відведення конкретної земельної ділянки конкретній особі; 4) документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (трудову книжку); 5) обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив розвитку фермерського господарства (а.с.8, 9, 12-18).

Листами від 09.12.2015 року №ДС--31-11-0.31-9944/22-15 (а.с.10) та №ДС--31-11-0.31-9945/22-15 (а.с.11) відповідач повідомив позивача про те, що за результатами перевірки поданих матеріалів було встановлено, що подані позивачем заяви не відповідає вимогам ст.7 Закону України "Про фермерське господарство".

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що невідповідність поданих позивачем до Управління заяв вимогам статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" полягало в тому, що в них не зазначено кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступні фактичні обставини у справі.

Так, земельні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Зокрема, Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ч.2 ст.14 Конституції України)

Таке право реалізується громадянами та юридичними особами та державою на правових титулах володіння, користування та розпорядження земельними ділянками.

Так, ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства врегульовано ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 №973-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон).

У таких правовідносинах, даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Отже, спеціальний Закон визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, що передбачені ст.123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинно бути зазначено не лише про бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Абзацом 1 ч. 2 статті 7 Закону визначено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Місячний термін розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки також установлено статтею 123 Земельного кодексу України.

Зокрема, у силу приписів ч.3 згаданої статті ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Імперативність зазначених норм полягає в тому, що така заява чи клопотання має бути розглянута органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в місячний термін та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні.

Як вбачається із наявних в справі матеріалів відповідачем не дотримано вказаного обов'язку.

Крім того, як зазначалось судом, листами від 09.12.2015 року №ДС--31-11-0.31-9944/22-15 (а.с.10) та №ДС--31-11-0.31-9945/22-15 (а.с.11) відповідачем відмовлено у наданні дозволів на виготовлення проектів землеустрою з підстав того, що подані позивачем документи не відповідають вимогам ст.7 Закону України "Про фермерське господарство", а саме - не зазначено кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Вказані доводи відповідача є безпідставними, оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

А згідно із ч.2 ст.3 Закону, при створенні фермерського господарства одним із членів сім'ї інші члени сім'ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту.

Аналізуючи вищевказане, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність, а також відповідно до ст.8 Закону України "Про фермерське господарство" одним із етапів створення та державної реєстрації фермерського господарства. При дотриманні заявником при подачі заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою вимог ст.ст.118, 122 Земельного кодексу України в уповноваженого органу відсутні законні підстави для встановлення будь-яких інших обмежень у надані зазначеного дозволу.

Також, суд зазначає те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду, власність).

Зокрема, згідно до ст.8 "Про фермерське господарство" після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Частина 6 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції до 01.01.2016 року) передбачає те, що у разі державної реєстрації фермерського господарства крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається копія Державного акта на право приватної власності засновника на землю або копія Державного акта на право постійного користування землею засновником, або копія договору про право користування землею засновником, зокрема на умовах оренди.

Отже, в призмі наведених правових норм суд дійшов висновку, що визначення кількості членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність можливе лише при державній реєстрації фермерського господарства, однак в даному випадку державної реєстрації фермерського господарства не здійснювалась, так як позивач мав намір лише отримати дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою створення фермерського господарства в майбутньому.

При цьому, суд знову наголошує на тому, що фермерське господарство може бути створене одним громадянином України (ч.2 ст.1 Закону України "Про фермерське господарство").

З огляду на вищевикладене, відмови Головного управління Держгеокадастру від 09.12.2015 р. №№ ДС--31-11-0.31-9944/22-15,ДС--31-11-0.31-9945/22-15 є протиправними, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч.2 ст.71 КАС України встановлено те, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України судові витрати в сумі 1 102,42 грн. (а.с.19, 28) підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати незаконними дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Олександрівської селищної ради, за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га та 15,16 га для ведення фермерського господарства.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повторно розглянути заяви від 13.10.2015 р. про надання ОСОБА_1 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Олександрівської селищної ради за межами населеного пункту в оренду терміном на 20 років площами 8,095 га та 15,16 га для ведення фермерського господарства.

Присудити ОСОБА_1 з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області судовий збір у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 42 коп..

Постанова суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її оголошення. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду Л.І. Хилько