Справа № 802/364/16-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 квітня 2016 р. Справа № 802/364/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бошкової Юлії Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка Миколи Анатолійовича,

представника позивача: Бурки В.Р.,

представників відповідача: Мельника О.В., Волошенюк Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський маслосирзавод"

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "Ямпільський маслосирзавод" (далі - ТОВ "Ямпільський маслосирзавод", позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення є незаконними, оскільки прийняті внаслідок безпідставних висновків акту перевірки податкового органу про безтоварний характер господарських операцій позивача із ТОВ "Фабіліте". Так, відповідач, на підставі даних, які містяться у податкових базах, вирішив, що ТОВ "Фабіліте" не мало можливості здійснювати у липні, вересні та жовтні 2014 року постачання товару ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" у зв'язку із відсутністю придбання у інших суб'єктів господарювання чи власне чи виготовлення такої продукції. Також позивач посилається на те, що оприбуткування придбаних у ТОВ "Фабіліте" товарів підтверджується відповідними товаро - супровідними документами, а також, іншими первинними документами.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечували із підстав зазначених у поданих суду письмових запереченнях на позовну заяву, у яких просили у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю. Зокрема зазначили, що у контрагента позивача (ТОВ "Фабіліте") відсутні ресурси для здійснення поставок товарів позивачу у справі, тому ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" не мало можливості придбати газ зріджений, запчастини та дизпаливо і, відповідно, безпідставно завищило суму податкового кредиту та збільшило собівартість реалізованих товарів.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ямпільський маслосирзавод" зареєстроване в Ямпільській районній державній адміністрації 25 листопада 1996 року. На податковий облік в органах державної податкової служби товариство з обмеженою відповідальністю "Ямпільський маслосирзавод" взято 25 листопада 1996 року, станом на 19.02.2016 року перебуває на обліку в Могилів-Подільській об'єднаній державній податковій інспекції (Ямпільське відділення).

На підставі направлень від 25.01.2016 року №42, 43, 44, 45, 46, 47 та наказів №22 від 14.01.2016 року, № 50 від 03.02.2016 року Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області інспекторами Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області та Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової служби Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області у період із 25.01.2016 року по 08.02.2016 року проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ "Ямпільський маслосирзавод".

За наслідками проведеної перевірки складено Акт № 25/2201/00444582 від 19.02.2016 року про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" код за з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період фінансово-господарської діяльності з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року (а.с.12-89).

Із змісту вказаного Акту вбачається, що контролюючим органом зроблено висновок, про наступні порушення, що допущені позивачем:

1) п. 198.6. ст.198, п. 201.1 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 292297,00 грн.,

2) п.57.1 ст.57, п.138.2 ст.138, п.п. 139.1.9, п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на загальну суму 154943,00 грн.

Підставою для висновків стала позиція контролюючого органу про безтоварність господарських операцій та нікчемність правочинів, що вчинені позивачем із його контрагентом - ТОВ "Фабіліте".

На підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення - рішення від 09.03.2016 року № (том 1 а.с.90) та від 09.03.2016 року № (том1 а.с.91).

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Конституції України, Податкового Кодексу України, Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. При цьому, юридична відповідальність особи, згідно із статтею 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Для цілей оподаткування, згідно п.44.1 ст. 44 ПК України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

В силу ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. В свою чергу, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно п. п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначений статтею 198 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно із п. 198.2. ст.. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст.198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Згідно до п.п.200.1, 200.2 та 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Разом з тим, згідно з п.201.11 ст. 201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є: а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

Правовий аналіз наведеного нормативного положення свідчить про те, що право платника податків на податковий кредит виникає у випадку підтвердження господарських операцій податковими накладними чи іншими первинними документами.

Згідно з ч. 2 ст. 9 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, між ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" та ТОВ "Фабіліте" укладено договори купівлі-продажу №01/07-1 від 01.07.2014 року (том 1 а.с.92), №02/09-1 від 02.09.2014 року (том 1 а.с.93), № 01/10-1 від 01.10.2014 року (том 1 а.с.94). Їх предметом є продаж товару, кількість та ціна якого визначається згідно накладних. Право позивача на податковий кредит виникло у зв'язку зі сплатою сум ПДВ в ціні придбання товарів, про що свідчать виписані TOB "Фабіліте" видаткові накладні, податкові накладні на загальну суму 1793780,00 грн. у т.ч. ПДВ 298 963,33 грн. які були надані позивачу у зв'язку зі здійсненням господарських операцій із TOB "Фабіліте" за зазначеними договорами (том 1 а.с.95-147). Крім того, поставка товару підтверджується товарно-транспортними накладними та подорожніми листами (том 1 а.с.148-180, 181-213).

У судовому засіданні судом оглянуті вказані первинні документи, що були предметом дослідження під час перевірки, та встановлено, що вони оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять всі необхідні відомості та реквізити для належного підтвердження виконання зобов'язань, включаючи назву документа, дату і місце складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, відтиск печатки підприємств тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ст. 1 даного Закону, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" дійсно здійснювало господарську діяльність із контрагентом ТОВ "Фабіліте".

Податковим органом не надано суду доказів того, що ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" не було використано у власній господарській діяльності отримані товари, поставка таких товарів до позивача підтверджена всіма необхідними первинними документами.

Отже, сукупність первинних, платіжних, звітних та інших документів, які зазвичай супроводжують такого роду операції, підтверджує фактичне здійснення господарських відносин позивача з контрагентом і не дає підстав для сумніву у їх реальності та безтоварності. Характер спірних операцій відповідає звичайній господарській діяльності позивача та її основним видам.

З наданих позивачем доказів вбачається, що договори мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки товар був переданий, оплата проведена, договори виконано сторонами у повному обсязі.

Відповідачем вказується на безтоварність вчинених операцій і через те, що у контрагента - ТОВ "Фабіліте" - відсутні матеріальні, людські, інші ресурси для виконання господарської діяльності.

Разом з тим, представник відповідача не зазначив кількість трудових, людських ресурсів, складських приміщень, види виробничих потужностей, наявність яких не викликала би сумніву у реальності здійснення господарської діяльності з постачання товарів за умовами договору.

Посилання відповідача на відсутність господарської мети, на відсутність наслідків господарських операцій не приймаються судом, оскільки відповідно до статті 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі:

- вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності;

- самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону;

- вільного найму підприємцем працівників;

- комерційного розрахунку та власного комерційного ризику;

- вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом;

- самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Тобто суб'єкти договірних зобов'язань - позивач та контрагент - діяли відповідно до принципів підприємницької діяльності.

Представник позивача в судовому засіданні також зазначив, що при укладанні договорів постачання із ТОВ "Фабіліте" позивач діяв з належною обачністю та обережністю щодо обрання контрагента та здійснення господарської діяльності, перевірив усі загальнодоступні відомості щодо нього для здійснення сумісної господарської діяльності. Крім того, представник позивача зазначив, що договори постачання товарів контрагентам позивача фактично виконувались, про що складались відповідні первинні документи та результати цих робіт відображались у бухгалтерському та податковому обліку підприємства. Податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано витрати та податковий кредит по взаємовідносинам із цим підприємством, були відповідно до вимог податкового законодавства складені підприємствами - платниками податків, що були зареєстровані платниками ПДВ із зазначенням індивідуального податкового номеру, за яким їх можливо ідентифікувати.

Зазначених обставин представниками податкового органу в судовому засіданні спростовано не було.

В той же час, податковим органом в акті перевірки зазначено, що правочини вважаються нікчемними і через те, що ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" не надало до перевірки копії Сертифікатів відповідності чи паспортів якості придбаного по виписаних накладних дизпалива та газу зрідженого.

При цьому зазначивши, що відповідно до п.5.2.2 Інструкції про порядок приймання, зберігання, відпуску та обліку газів вуглеводневих скраплених для комунально-побутового споживання та автомобільного транспорту затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України від 03.06.2002 року №332 приймання скрапленого вуглеводневого газу (СВГ), що надійшов автомобільним транспортом від постачальників, проводиться вантажоодержувачем на підставі видаткових та товаротранспортних накладних (типова форма № 1-ТН, затверджена наказом Міністерства транспорту та Міністерства статистики України від 29.12.1995 року №488/346 (v0488361-95) "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля") та документів про якість (паспортів) на СВГ, оформлених у відповідності до ДСТУ 4047-2001, з обов'язковим складанням акта приймання за кількістю СВГ, що надійшов автомобільним транспортом, за формою N 3-ГС (додаток 3). Видаткова та товаротранспортна накладні є підставою для оприбуткування СВГ за складським та бухгалтерським обліком підприємства.

Однак, суд не погоджується з такими висновками податкового органу, з огляду на наступне.

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, товарно-матеріальні цінності ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" вивозило власним автотранспортом зі складу ТОВ "Фабіліте", який знаходиться за адресою вул. Пролетарська, 49, с. Жаботин, Черкаська область, оскільки відступило від обов'язкових умов договору і вчинило такі дії за усною домовленістю із ТОВ "Фабіліте". Підтвердженням цього є письмові пояснення працівників ТОВ "Ямпільський маслосирзавод", які брали участь у вивозі товару зі складу ТОВ "Фабіліте" та які долучені до матеріалів справи, а також докази, що підтверджують наявність спеціального автотранспорту в оренді ТОВ "Ямпільський маслосирзавод".

Тому, з таким висновком податкового органу суд суд не погоджується, оскільки положення інструкції передбачають перевезення СВГ лише автотранспортом постачальника.

Більш того, сертифікати відповідності (якості продукції) не є документами податкового (бухгалтерського) обліку підприємства, а отже його наявність у платника податків не є обов'язковою для підтвердження правомірності формування своїх витрат чи податкового кредиту.

Окремо суд звертає увагу відповідача, що при дослідженні питання про використання придбаних ТМЦ у власній господарській діяльності представник відповідача зазначив, що під час проведення перевірки ним були оглянуті придбані ТМЦ згідно видаткових накладних, які залишились у залишку та не були ще використані у господарській діяльності ТОВ "Ямпільський маслосирзавод", що в свою чергу підтверджує їх придбання.

Таким чином, позивач мав право відносити до складу податкового кредиту суми по придбанні товарів (робіт, послуг) у TOB "Фабіліте" згідно податкових накладних, оскільки такі податкові накладні були складені у відповідності до вимог діючого законодавства на період здійснення відповідних операцій.

З аналогічних підстав, суд приходить до висновку про правомірність позивачем віднесення до складу "Собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)" витрати по придбанню товару (автозапсачтини, газ зріджений, дизпаливо) у ТОВ "Фабіліте" на суму 822126 грн.

Отже, відповідач при винесені спірних податкових повідомлень-рішень № від 09.03.2016 року та № від 09.03.2016 року фактично поклав на позивача вину за дії (бездіяльність) його контрагента - TOB "Фабіліте", в аспекті недекларування обсягів придбання товару, що поставлявся позивачу.

Проте, жоден нормативний акт не містить вказівок на обов'язок контролювати звітність контрагента.

Крім того, суб'єкт підприємницької діяльності не має права контролювати фінансово-господарську діяльність інших осіб. Якщо віднесення сум до складу податкового кредиту відбувається на підставі належним чином оформлених розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку, дії платника податку є правомірними.

Також при прийнятті рішення, суд бере до уваги правову позицію Вищого адміністративного суду, викладену в інформаційному листі № 742/11/13-11 від 06 травня 2011 року в якому зазначено, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення операції.

Окрім того, постановою Верховного суду України у справі 21-21а10 від 19 листопада 2010 року визначено, що не сплата продавцем або його контрагентом ПДВ до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування і має всі документальні підтвердження розміру податкового кредиту.

Вказана правова позиція повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 року (справа «БУЛВЕС» АД проти Болгарії») констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Суд, проаналізувавши фактичні обставини та матеріали справи, оцінивши докази, надані сторонами, не знаходить у діях платника податку - ТОВ "Ямпільський маслосирзавод" порушень тих норм закону, на які посилається відповідач, і приходить до висновку, що твердження податкового органу про наявність таких порушень ґрунтуються на припущеннях та належним чином не доведені, доводи відповідача суперечать вимогам податкового законодавства та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

За таких обставин суд приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення від 09.03.2016 року № та № від 09.03.2016 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак, такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України підлягають відшкодуванню Головним управлінням Державної фіскальної служби у Вінницькій області понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 10062 грн. 91 коп., сплаченого за квитанцією №1280 від 22.03.2016 року.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № винесене 09.03.2016 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № винесене 09.03.2016 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський маслосирзавод" сплачений судовий збір у сумі 10062 (десять тисяч шістдесят дві) гривні 91 (дев'яносто одну) копійку за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна