Справа № 521/18225/15-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 521/18225/15-а

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Сегеда О.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Вінюкова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Одеської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

- скасувати рішення міськради №6756-VІ від 10.06.2015 року про відмову у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

- зобов'язати відповідача надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною вище адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що не погоджується з рішенням відповідача про відмову у наданні їй, як власнику домоволодіння, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та вважає, що вказана відмова не ґрунтується на вимогах закону, а тому просить надати їй відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 10 березня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 21.03.2016 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 10.03.2016 року та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

15.06.1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого, позивачка придбала 12/100 частин домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, які складались в цілому з 4-х кам'яних житлових будинків, загальною житловою площею 426,8 кв.м та надвірних будівель: «В», «В4», «в4», «в3», «Д», «д», «л», «У», «Ш», «Ч» - сараїв, «Х» - літ. кухні, «Щ» - вбиральні, «В1» - сараю, «В2» - сараю, «№1-6 - огороджень, які, в свою чергу, розташовані на земельній ділянці розміром 1322 кв.м.

Згідно реєстраційного посвідчення від 04.12.1996 року, право особистої власності ОСОБА_1 на 12/100 частин домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському МБТІ.

30.11.1992 року між ОСОБА_1, іншими співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 та виконкомом Іллічівської райради було укладено договір конкретного користування домоволодінням.

Протягом 2003-2006р.р. позивачка провела реконструкцію належної їй 12/100 частини домоволодіння та на місці літньої кухні літ. «Х» збудувала житловий будинок з окремою адресою: АДРЕСА_1, яка була встановлена набравшим законної сили заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.09.2006 року.

Крім того, цим заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 22.09.2006 року за ОСОБА_1 було визнано і право власності на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та надвірні споруди: літню кухню під літ. «И», сараї під літ. «Ш», «в», а також визнано право власності на реконструйовані 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що в цілому складаються: цокольний поверх - 3-6 санвузол -10,9 кв.м., 3-8 веранда - 8,9 кв.м., 3-10 кухня -10,4 кв.м., 3-9 житлова -15,5 кв.м., житлова -11,2 кв.м., перший поверх: житлова 8,3 кв.м., санвузол -1,3 кв.м., житлова -17,3 кв.м., житлова - 12,9 кв.м., веранда -10,4 кв.м., коридор - 3,2 кв.м., загальної площі -110,3 кв.м., житлової 65,2 кв.м., та визнано право власності на житловий АДРЕСА_1 що складається з: на першому поверсі - коридор пл.4,4 кв.м., кухня пл.11,8 кв.м., санвузол пл. 4,5 кв.м; на другому поверсі: жила пл. 19,8 кв.м., веранда пл. 6,1 кв.м., загальною площею 46,6 кв.м., житловою -19,8 кв.м.

В подальшому, додатковим рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 20.11.2006 року за ОСОБА_1, зокрема, було визнано і право власності на приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1, які складаються з: 6-1 - житлова 11,8 кв.м., 6-2 - житлова -15,6 кв.м., 6-3 кухня - 7,3 кв.м, 6-3а- коридор - 2,9 кв.м., 6-4 санвузол - 1,7 кв.м. (загальна площа - 39,3 кв.м, житлова - 27,4 кв.м.) та гараж літ. «В-2».

20.11.2006 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на 12/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а 20.12.2006 року - на збудований замість літньої кухні житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

24.03.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Одеської міської ради із заявою, в якій просила надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у приватну власність земельної ділянки загальною пл.0,0048 га, розташованої під належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 для обслуговування цього жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Однак, після прийняття 25.03.2015р. нового генерального плану міста та тривалої переписки (листи №36-Р-1372 від 25.03.2015р., №01-26/Р-36-419/2 від 17.04.2015р.) Одеська міськрада своїм рішенням №6756-VІ від 10.06.2015 року відмовила позивачці у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, з підстав невідповідності місця розташування об'єкта генеральному плану.

Не погоджуюсь з таким рішенням відповідача, позивачка оскаржила його до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та відповідно, з правомірності спірного рішення органу місцевого самоврядування.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необґрунтованими та не заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

Згідно із приписами ст.ст.3,4 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, Законами України «Про землеустрій» і «Про оренду землі», а також прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.12 ЗК України, питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Таким чином, Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади право розпорядження землями відповідних територіальних громад, землями комунальної власності, а також делегувала їм і право вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин.

Так, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що 24.03.2015 року ОСОБА_1, являючись з 20.12.2006р. власником житлового будинку загальною пл.46,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, звернулася до Одеської міської ради із заявою, в якій просила надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у приватну власність земельної ділянки загальною пл.0,0048 га, розташованої під цим будинком (якою вона фактично користується ще з 15.06.1989р.) для його обслуговування.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач - Одеська міська рада, затвердивши на наступний день після прийняття вказаної вище заяви, т.б. 25.03.2015р. (рішення №6489-УІ), новий генеральний план міста та тривалої переписки (листи №36-Р-1372 від 25.03.2015р., №01-26/Р-36-419/2 від 17.04.2015р.) своїм рішенням №6756-VІ від 10.06.2015 року відмовила позивачці у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, з підстав недоцільності та невідповідності місця розташування об'єкта генеральному плану.

Але, на думку судової колегії, дане рішення міськради є протиправним, немотивованим, передчасним та таким, що порушує права позивача, як власника нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці.

Як видно зі змісту вимог ч.2 ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти, до набувача переходить і право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Слід зазначити, що аналогічні положення містяться і в ч.1 ст.377 ЦК України, згідно якої, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування (оренду) із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до змісту п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України», під «наданням земельної ділянки» слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм діючого законодавства, судами обох інстанцій беззаперечно встановлено, що саме відповідачу - Одеській міській раді належить виключне право у наданні (або ненаданні) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї спірної земельної ділянки, на якій знаходиться належне позивачці на праві власності нерухоме майно.

До того ж, необхідно наголосити й на тому, що оскаржуване рішення Одеської міської ради №6756-VІ від 10.06.2015 року про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки орієнтовною пл.0,0048га за своїми юридичними наслідками фактично позбавляє власника нерухомого майна навіть прав щодо вчинення дій по замовленню та розробленню відповідної технічної документації із землеустрою, а також прав на звернення до профільних органів державної влади та місцевого самоврядування з метою проходження процедури подальшого погодження розробленого проекту в порядку, встановленому ст.186 ЗК України.

Одночасно, слід зазначити і про таке, що питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з проміжних етапів розгляду органом місцевого самоврядування заяви фізичної (юридичної) особи про надання у власність (або користування) земельної ділянки із земель державної або комунальної власності та, в свою чергу, ще не означає в подальшому безумовного позитивного рішення про затвердження цього проекту землеустрою чи надання цієї земельної ділянки у власність.

При цьому, як вбачається із змісту ст.123 ЗК України, розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також його експертиза мають на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, присвоєння їй кадастрового номеру, а також з'ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину або юридичній особі.

До того ж, ще слід вказати, що з'ясування вказаних обставин є обов'язком органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що передує прийняттю рішення про надання громадянам (юридичним особам) у власність або користування (оренду) земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Суд 2-ї інстанції ще раз наголошує на тому, що факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримання висновків від уповноважених органів державної влади щодо можливості передачі громадянину (фізичній особі) у власність чи користування земельної ділянки (якою позивачка, як власник нерухомого майна, і так вже давно фактично користується), не можуть призвести до порушення прав держави, адже є обов'язковою складовою визначеної Земельним кодексом України процедури відчуження державою земельної ділянки чи передачі її у користування громадянам (юридичним особам).

При цьому, слід зауважити, що аналогічна позиція з цього питання була висловлена і Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 10.12.2013р.

Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення відповідача №6756-VІ від 10.06.2015р., як протиправного та необґрунтованого.

Що ж стосується решти позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною вище адресою, то судова колегія вважає, що ці вимоги є лише частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, ст.118 ЗК України передбачено, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою здійснюється органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України.

Тобто, вирішення питання про надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою є виключно компетенцією Одеської міської ради, яка, в свою чергу, згідно із ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень та, відповідно до ст.19 Конституції України і ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зобов'язана діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Отже, з урахуванням зазначених вище приписів діючого законодавства та вимог ч.2 ст.162 КАС України, судова колегія вважає, що адміністративний суд не наділений достатніми повноваженнями щодо зобов'язання відповідача, як колегіального органу місцевого самоврядування, прийняти будь-яке конкретне рішення.

При цьому, необхідно вказати, що аналогічна правова позиція з цього питання вже неодноразово висловлювалася ВАС України та ВС України, зі змісту судових рішень яких, вбачається, що з урахуванням положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Тобто, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, приймаючи до уваги вище перелічені приписи чинного законодавства та встановлені обставини справи, апеляційний суд, діючи з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, т.б. відповідно до вимог ч.2 ст.11 і ч.2 ст.162 КАС України, вважає за необхідне зобов'язати Одеську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2015 року (вх.№36-Р-1372) щодо надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Таким чином, за вказаних обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, судова колегія, діючи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, вважає за необхідне, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради №6756-VІ від 10.06.2015 року в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Одеську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2015 року (вх.№36-Р-1372) щодо надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко