Справа № 6-а-645/2010
Суддя: Вергун І. В.
Дата ухвалення: 2010-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
Справа № -а-332/2010.
ПОСТАНОВА Іменем України .

». 'Л

13 квітня 2010 року суддя Ізюмського мІськрайонного суду Харківської області Вергун І. В., розглянувши у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Іванівни-до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до Ізюмського мІськрайонного суду Харківської області з адміністративним позовом, в якому просить суд відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2006 року по 31.12.07 року, зобовязати управління Пенсійного фонду в Ізюмському районі нарахувати та користь позивачки недоплачену їй як «Дитині війни» щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2007 роки в сумі 2733,30 грн. ,

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала наступним.

Позивачка є пенсіонером за віком, має статус «Дитина війни». Всупереч діючого законодавства відповідачем протягом 2006-2007 років не виплачувалася доплата до пенсії в розмірі ЗО відсотків від мінімальної пенсії за віком.

В судове засідання позивачка не прибула, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача позов не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив наступне.

Відповідач вважає дії Управління Пенсійного фонду щодо невиплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст. б Закону України „Про соціальний захист дітей війни правомірним через невизначеність на законодавчому рівні органу, на який покладено обов'язок, здійснення таких виплат особам, які мають статус дитини війни, за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір " мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. Враховуючи, що механізм реалізації положень статті б ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» відсутній, то вирішити питання про реалізацію вказаного положення можливо лише шляхом внесення змін до Згікону України «Про соціальний захист дітей війни». При цьому відповідач зазначив, що необгрунтованість доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за цим Законом.

Також, відповідач наполягав ,на відмові в задоволенні позову через пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, визначеного ст. 99 КАС України.

В судове засідання відповідач свого представника не направив, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином; до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

Суд дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Позивачка народилась 01 травня 1944 року.

Згідно із ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було .менше 18 років. Відповідно, позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Даний факт підтверджується копією посвідчення позивачки з проставленим в ньому штампом «Дитини війни».

Відповідач не заперечує того факту, що Позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей

війни».

Враховуючи зазначений статус позивачки, суд зазначає, що її соціальний захист регулюється Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком.

Виходячи з того, що позивачка є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни», суд вважає, що на неї повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в тому числі й право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6 зазначеного Закону.

ч Згідно зі ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України „Про Державний бюджет на 2006 рік від 20.12.2005 року дію ст.6 зазначеного Закону на 2006 рік зупинено.

Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік від 19.01.2006 року, який набрав чинності 15.03.2006 року, до статті 110 Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік було внесено зміни, якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни у 2006 році запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджеіу у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни запроваджені не були.

Закони України „Про Державний бюджет на 2006 рік від 20.12,2005 року та „Про внесення змін до'Закону України „Про Державний бюджет на 2006 рік від 19.01.2006 року неконституційними не визнані та діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до вищезазначених Законів, у відповідачів не було підстав нараховувати та сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати не запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам України „Про Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005 року та „Про внесення змін до Закону України,, Про Державний бюджет на 2006 рік від 19.01.2006 року, суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. З мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп (справа цю набута чинності Конституцією) зазначив: „Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредмегаими нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, суд не знаходить підстав дня задоволення позовних вимог ш які стосуються виплат доплати до пенсії за 2006 рік. Відповідачі по справі протягом 2006 року діяли у відповідності з законодавством та не мали підстав здійснювати позивачу щомісячні доплати до пенсії, оскільки до 15.03.2006 року дія ст. 6 Закону'

«Про соціальний захист дітей війни» була зупинена, а з 15.03.2006 року здійснення доплат, визначено у інший спосіб, тобто поста залежність від виконання у другому півріччі 2006 року Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік».

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачці підвищення до пенсії за 2007 рік, суд вважає їх частково підляп задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» статтю 6 Закону Україн соціальний захист дітей війни» зупинено на 2007 рік. ' -

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційнии.поданням 46 народних депутатів України щодо відпої Конституції України (консггитуційносгі) положень статей 29, 36, частини другої етапі 56, частини другої статті 62, частини першої ст пунктів 7,9,12, .13,14,23,29,30,39,41,43,44,45,46 статті 71, статей 98,101,103,111 Закону України «Про Державний бюджет Укг 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) № 6-рп/2007 від 09.07.07 пункт 12 етапі 71 Закону України «Про Державний бю,і 2007 рік» було визнано такими, що не від повідає Конституції України (є не конституційними),.

Пунктом 5 зазначеного Рішення Конституційного суду України визначено, що рішення має преюдиціальне значення дп загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених з що визнані неконституційними.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти (фо їх окремі положення, що визна конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення п. 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 р. № втратило чинність 09 липня 2007 року.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України У1 Ізюмському районі повинно було нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України „Про соці захист дітей війни з 09.07.2007 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституц пункту 12 статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України, ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню, відповідач з 09.07.2007 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей і нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати.

_ , Щодо доводів стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України загальнообовязкове державне пенсійне страхування, суд зазначає наступне.

Сторонам^ по справі не заперечується, що позивачка, відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війн право на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону У Діро, загальнообовязкове державне пенсійне страхування, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмі встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч.З ст.28 зазначеного З з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за' віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключі визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального р пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації Позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та пр Отримання доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни.

Суд вважає за можливе застосувати саме частину 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне па страхування», оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пе лийіе як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист війни», оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не супе[ вимогам частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення „Про Пенсійний фонд України» і здійснює свої повноважеь підставі п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону Уі „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються райої управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Територіальним управлінням Пенсійного фонду Украі місцем проживання позивача є Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, щодо повноважень Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському р відноситься нарахування у розмірі, встановленому законодавством, та виплата підвищення до пенсії позивачці, а суд не повнова визначати конкретний розмір підвищення до пенсії позивачки у грошовому вимірі, суд не може перебирати на себе функцію здійсі перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі повноваження.

Суд вважає безпідставними заперечення відповідача щодо не визначеності на законодавчому рівні питання відносно оргаї який покладено обовязок здійснення виплат під вищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позие передбаченої ст. 6 Закону України „Про соціальний захист «Дітей війни» покладено на Управління Пенсійного фонду України в Ізюмсі районі за місцем проживання позивачки.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплат зазначеної доі

до пенсії.

Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла № зобовязання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав.

За змістом ч.І ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпеченню старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про соціальний захист «Дітей війни» реалізовано конституційне право на соціальний захист громади мають статус «дитини війни», серед яких їм надано право на отримання 30% доплати до пенсії.

Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базуєш спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на при невиконання своїх; зобов'язань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України» Європейський Суд з людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилг на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юрида визначеності. Зазначений , принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає мехг реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Ууоппє уап ОСОБА_2 ОСОБА_3 (Сазе 41/74 уап ІЗиуп у. ОСОБА_3) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати зі покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, який загалом не автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає у тому держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи о публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання Дітям війни надбавок до пенсії, така держава чи о вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої шштякн « поведінки.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплата позивачу 30% доплати до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали свої повноваження без поважних причин.

Крім того, відповідачем, в порушення ч.І ст. 71 КАС України не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обовязку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. '

Суд вважає необхідним, на підставі ч.2 ст.11 КАС України, вийти ?а межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність УПФУ в Ізюмському районі по не виконанню з 09.07.2007 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення прав позивача на своєчасне нарахування та отримання доплати до пенсії.

Суд відхиляє заяву відповідача про наявність підстав для відмови в задоволенні позову через пропущення позивачкою строку звернення до адміністративного суду з позовом, через наступне.

.Порушення прав позиваки, за захистом яких вона звернувся до суду, тривало з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року і припинилось лише 01.01.2008 року після внесення змін до Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Таким чином, суд, не вбачає пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України Діро соціальний захист дітей війни.

Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ч.З ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 46, ч.2 ст. 152 Конституції України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року № 489-У, Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7,9,12,13, 14,23,29, ЗО, 39,41,43,44, 45,46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року, ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Законом України ,Дро Державний бюджет на 2006 рік від 20.12.2005 року Законом України „Про внесення змін до Закону України Діро Державний бюджет на 2006 рік від 19.01.2006 року, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики ' ЄврОлейіького суду з прав людини», Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 . рсНеу за № 121/2001, ст. ст. 1, 3, ч.2 ст. 11, ч. 2 ст. 72, 94, 99, 160, 161, п. 4 ч. 2 ст. 162, ст.ст. 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харків ськоїобласті про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2.-Визнати протиправною бездіяльність Управління- Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області по не виконанню $. 09.07.2007 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист «Дітей війни», яка призвела до порушення прав на своєчасне нарахування та отримання доплати до пенсії за період з 09.07.07 року по 31.12.07 року.

3. Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове пенсійне страхування та провести необхідні виплати за 2007 рік з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.

4.В іншій частині позовних вимог відмовити.

5.Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору урозмірі 1,70 грн. (одна грн. 70 коп.).

6.Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду в десятиденний сірок з дня її проголошення та поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або без попередяього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

7.Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили.піспя закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя