Справа № 813/6655/14
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

813/6655/14

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2016р. Справа № 876/7408/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (відповідача у справі): не з’явився

позивача у справі: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2015р. у справі №813/6655/14

за позовом ТОВ “Тубес Інтернешнл ТОВ”

до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставністю прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки господарські операції між позивачем та його контрагентами фактично відбувались, у позивача наявні всі підтверджуючі документи, пов'язані із здійсненням господарської діяльності, тому вимог чинного законодавства позивач не порушував. Натомість на думку позивача, податковий орган не навів достатніх доказів, які б могли вказувати на безтоварність спірних господарських операцій.

За результатами розгляду справи Львівський окружний адміністративний суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення. Свою постанову суд першої інстанції базував на тому, що в позивача наявні усі документи первинного бухгалтерського обліку, і таких документів достатньо для підтвердження реальності здійснення спірних господарських операцій з ТзОВ "Конді 50", ПП "БК Аструм", ПП "Роял ісланд". Суд першої інстанції вважає, що оскільки чинне законодавство не ставить в залежність право платника податку на формування податкового кредиту від податкового обліку інших осіб тому у відповідача по справі були відсутні підстави на донарахування податкових зобов'язань позивачу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, апелянт (позивач у справі): ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області оскаржив її в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі податковий орган зазначає, що у контрагента позивача була відсутня можливість виконання взятих на себе зобов’язань згідно укладених договорів. Апелянт вважає, що подані позивачем документи первинного бухгалтерського обліку не можуть підтверджувати реальність господарських операцій оскільки були складені лише з метою штучного відображення начебто проведених операцій, які насправді не відбувалися, а такі документи не можуть бути використані в цілях податкового обліку. Також скаржник зазначає, що позивачем не підтверджено факт переміщення товару, оскільки подані копії товарно-транспортних накладних вказують на те, що такі містять ряд розбіжностей та неточностей. Апелянт просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з’явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 22.08.2014р. по 29.08.2014р. ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області було проведено позапланову виїзну перевірку позивача, в результаті чого 05.09.2014р. було складено Акт №332/22-01/33562712 "Про результати позапланової виїзної перевірки ТзОВ "Тубес Інтернешнл ТОВ", код за ЄДРПОУ 33563712 з питань взаємовідносин та взаєморозрахунків з ТзОВ "КОНДІ 50", ПП "БК АСТРУМ", ПП "РОЯЛ ІСЛАНД", ТзОВ "ВКФ АЛЬФАЕКСПЕРТ", ТзОВ "РБФ РЕМ" за період з 01.01.2013 по 31.07.2014 та подальшої реалізації товарів (робіт, послуг) або використання у власній господарській діяльності товарів (робіт, послуг)".

Згідно з висновками Акта перевірки встановлено наступні порушення:

- п. 138.1, п. 138.2, п.138.4 ст.138, п.п. 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010№2755-VI, завищено витрати, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування всього в сумі 1151135,00грн., в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на суму 218716,0 грн.

- п.14.1 ст.14, п.185.1 ст. 185, п. 186.1 ст.186, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010№2755-VI, завищено податковий кредит всього у сумі 554458,00 грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015р. закрито провадження в частині позовних вимог, щодо податкового повідомлення-рішення №000862201 на загальну суму 328074 грн, щодо податкового повідомлення-рішення №000872201 на 230228грн, у зв'язку з досягненням податкового компромісу.

Надаючи оцінку спірним взаємовідносинам сторін колегія суддів апеляційного суду бере до уваги наступні норми закону:

Згідно із вимогами п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до норм п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі, у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із положеннями п.198.2 ст.198 Податкового Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Нормами пунктом 198.3 ст.198 Податкового Кодексу передбачено, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі, при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Керуючись вимогами п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого), у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення до податкового кредиту сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання таких товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Закон не ставить у залежність необхідність попередньої сплати ПДВ до бюджету кінцевим споживачем як умову для формування податкового кредиту.

Податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Згідно із положеннями п. 201.1. ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

За вимогами п. 201.4. ст. 201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6. ст. 201 ПК України). Як зазначено у п. 201.7. ст. 201 ПК України, податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно п. 201.10. ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до норм ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Правовий порядок в Україні засновується на принципах, у відповідності з якими ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Вимогами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства. Із положень ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак, податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо господарські операції між позивачем та його контрагентом не були реальними, а оформлялися лише документально.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Також податкова вигода може визнаватись необґрунтованою зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). Слід зазначити, що діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Крім того, слід зазначити, що підприємницька діяльність здійснюються суб’єктом господарювання на власний ризик, а відтак у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість, адже наслідки вибору недобросовісного контрагента покладається на таких учасників. Так, належна податкова обачність, як законна передумова отримання податкової вигоди, з якої випливає, що сумлінним платникам податку необхідно подбати про підготовку доказової бази, яка б підтверджувала прояв належної обачності при виборі контрагента.

Суд акцентує увагу на необхідності застосування підходу належної податкової обачності, яка безпосередньо випливає з рішення Європейського суду з прав людини "Булвес АД проти Болгарії", де зазначено, що платник ПДВ не має нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальником, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Згідно із положеннями частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми, саме на податкові органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобов'язання.

Дослідивши доводи податкового органу на доведення факту нереальності спірних господарських операцій, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що такі не вказують на безтоварність господарських операцій та на інші порушення податкового законодавства.

Так, відповідач, доводячи нереальність спірних господарських операцій посилається на наявність у внутрішніх інформаційних базах інформації щодо ТзОВ "Коніді 50", ПП "БК Аструм", ПП "Роял Ісланд" з приводу розбіжностей, які виникли в процесі автоматизованого співставлення показників податкового кредиту з податку на додану вартість щодо позивача та податкових зобов'язань з податку на додану вартість підприємств постачальників позивача.

Однак, на переконання колегії суддів апеляційного суду сама по собі наявність розбіжностей у внутрішніх інформаційних базах жодним чином не вказує на порушення податкового законодавства позивачем, та не може вказувати на те, що спірні господарські операції насправді не відбулися.

Досліджуючи спірні господарські операції на предмет їх реальності чи нереальності колегія суддів віддає перевагу належним письмовим доказам, а саме документам первинного бухгалтерського обліку. Такі документи складені у відповідності до вимог закону, не містять недоліків чи неточностей та в повному обсязі відображають зміст та суть господарських операцій.

Оцінюючи посилання апелянта на наявність дрібних недоліків в товарно-транспортних накладних, апеляційний суд звертає увагу на те, що наявність помилки чи неточностей у оформленні товарно-транспортних накладних не є самостійно підставою для висновків про те, що товари не поставлялись, оскільки з інших наявних у матеріалах доказів, зокрема видаткових накладних, податкових накладних, рахунків, доказів подальшого використання товарів слідує, що транспортування товару насправді мало місце. Крім того, в даному випадку товарно-транспортні накладні не розглядаються як документи первинного бухгалтерського обліку в цілях оподаткування спірних господарських операцій по купівлі товарів, а можуть виступати документами первинного бухгалтерського обліку в цілях оподаткування саме операцій з перевезення товару, що не є предметом даної справи.

Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а висновки відповідача грунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до приписів ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд, –

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2015р. у справі №813/6655/14 за позовом ТОВ “Тубес Інтернешнл ТОВ” до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2015р. у справі №813/6655/14, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст рішення виготовлено 26.04.2016р.