Справа № 303/2112/16-а
Суддя: Заболотний А. М.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 303/2112/16-а
Номер рядка статистичного звіту- 101
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції в Закарпатській області про оскарження дій державної виконавчої служби,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції в Закарпатській області про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.03.2016 року та зобовязання відновити виконавче провадження. Позов обґрунтовує тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції в Закарпатській області перебувало виконавче провадження ВП № 49471850 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, про зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 14.12.2013 року, надавши копії протоколів XIV сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, що відбулася в 2012 році, а також про зобовязання надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 02.12.2013 року, надавши копії протоколів XX сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області з не заштрихованими відомостями, а саме щодо прізвища, імя та по-батькові особи тобто ті, що зазначені пятим пунктом у порядку денному даного протоколу. Не зважаючи на те, що рішення суду фактично не виконано, 28.03.2016 року головним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». У звязку з цим вважає, що при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не було дотримано вимог п. 11 ч. 1 ст. 49 ст. 50 та ч. 3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», не вжито усіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, а ті виконавчі дії, які проводилися в межах примусового виконання рішення суду, ніяким чином не перешкоджали його виконанню. При цьому державним виконавцем передчасно і без достатніх підстав винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки з огляду на положення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», завершене відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 цього Закону, з підстав, визначених ч. 3 ст. 75 цього Закону виконавче провадження не може бути розпочате знову. У звязку з цим просить суд визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.03.2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49471850 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року, щодо зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 14.12.2013 року, надавши копії протоколів XIV сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, що відбулася в 2012 році, а також про зобовязання надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 02.12.2013 року, надавши копії протоколів XX сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області з не заштрихованими відомостями, а саме щодо прізвища, імя та по-батькові особи тобто ті, що зазначені пятим пунктом у порядку денному даного протоколу. Крім того просить зобовязати відповідача відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року

В судовому засіданні позивач просив позов задовольнити з мотивів наведених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату час і місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, заперечень проти адміністративного позову не надав.

Отже, суд вважає що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи з його участю та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів, тому можливо розглянути справу без участі відповідача, відповідно до положень ст. 128 КАС України з урахуванням того, що відповідач є субєктом владних повноважень.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши представлені докази та зясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 13.11.2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року, щодо зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 14.12.2013 року, надавши копії протоколів XIV сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, що відбулася в 2012 році, а також про зобовязання надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 02.12.2013 року, надавши копії протоколів XX сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області з не заштрихованими відомостями, а саме щодо прізвища, імя та по-батькові особи тобто ті, що зазначені пятим пунктом у порядку денному даного протоколу. Боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду до 27.11.2014 року.

Відповідно до акту державного виконавця від 24.12.2014 року на 24.12.2014 року було призначено примусове виконання рішення суду, проте у звязку з технічною неможливістю виконати таке, його виконання було відкладено.

Згідно з листом Лалівської сільської ради від 12.01.2015 року, архівному відділу Мукачівської районної державної адміністрації були надіслані архівні документи за 2012 рік для науково-технічної експертизи цінності документів.

Також встановлено, що 28.03.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_2 було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.03.2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49471850 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року, щодо зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 14.12.2013 року, надавши копії протоколів XIV сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, що відбулася в 2012 році, а також про зобовязання надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 02.12.2013 року, надавши копії протоколів XX сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області з не заштрихованими відомостями, а саме щодо прізвища, імя та по-батькові особи тобто ті, що зазначені пятим пунктом у порядку денному даного протоколу. Зазначена постанова винесена на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». До того ж, відповідно до оскаржуваної постанови 25.03.2016 року до державної виконавчої служби від Лалівської сільської ради надійшов лист про неможливість виконання виконавчих листів, в тому числі і по цій справі, у звязку з тим, що документи сільської ради за 2011-2012 роки передані на зберігання до архівного відділу Мукачівської районної державної адміністрації.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та відповідно до ч. 2 цієї статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. Як передбачено ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Як передбачено ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Таким чином Законом України «Про виконавче провадження» чітко регламентовано послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.

В той же час судом встановлено, що приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та відповідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», із вказівкою на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, суд сприймає як безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Більше того, жодних доказів про те, що державним виконавцем були вчинені всі дії, зокрема щодо прийняття постанов про накладення штрафу на боржника в порядку ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, суду не представлено. При цьому З системного аналізу наведених положень законодавства вбачається, що застосування державним виконавцем положень п. 11 ч. 1 статті 49 та ч. 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», як підставу закінчення виконавчого провадження, можлива лише при виконанні рішень майнового характеру, зокрема про стягнення грошових коштів або про звернення стягнення на майно.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Одночасно відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. При цьому в силу приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15.03.2001 року, пункт 68).

З огляду на зазначене, враховуючи те, що державним виконавцем не вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49 та ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку, що позов в частині заявлених вимог про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.03.2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49471850 при примусовому виконанні виконавчого листа 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року, щодо зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 14.12.2013 року, надавши копії протоколів XIV сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, що відбулася в 2012 році, а також про зобовязання надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 02.12.2013 року, надавши копії протоколів XX сесії шостого скликання Лалівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області з не заштрихованими відомостями, а саме щодо прізвища, імя та по-батькові особи тобто ті, що зазначені пятим пунктом у порядку денному даного протоколу є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання в частині заявлених вимог про зобовязання відновити виконавче провадження суд виходить з наступного.

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Отже, відновлення виконавчого провадження - це продовження виконання вимог виконавчого документа державним виконавцем на забезпечення процесуальних гарантій стягувача, спрямованих на повне та фактичне виконання рішення.

Додатково в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобовязувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом N 606-XIV можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

З огляду на зазначене, враховуючи положення норми Закону, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про зобовязання відповідача відновити виконавче провадження, оскільки сам факт скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, передбачає вчинення дій відповідача направлених на відновлення неправомірно закінченого виконавчого провадження в силі ст. ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст. ст. 50, 68, 70, 71, 79, 158, 160-163, 167, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 1, 6, 11, 49, 51, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.03.2016 року, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49471850 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2а/303/56/14, виданого 06.08.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови, а в разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України - протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя А.М.Заболотний