Справа № 815/7239/15
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/7239/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2015 року №816-15, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2015 року №816-15, та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час вирішення питання щодо визнання громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Державна міграційна служба України не прийняла до уваги, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності його життю на свободі буду загрожувати небезпека. До того ж, позивач зазначає, що обов`язок довести правомірність оскаржуваного рішення покладено на відповідача. Також, у позовні заяві зазначено, що при розгляді даної категорії справ слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації.

Відповідач Державна міграційна служба України, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 08.02.2016 року вхід.№2869/16), наголошуючи, зокрема, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами якого встановлено відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у судове засідання 25.02.2016 року не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, заперечення на позов не надав, у зв`язку з чим справу розглянуто на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказану постанову, просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, №2013ОD0072 громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач є уродженцем сектору Пету території Лукала, за національністю конголезець, за етнічною належністю баконго, за віросповіданням християнин-католик, рідна мова кіконго. Мункіабі ОСОБА_2 з ДР Конго вибув 10.05.2008 року на територію Республіки Конго, де протягом року перебував у м. Браззавіль, та 28.04.2009 року вибув на територію Російської Федерації авіарейсом Браззавіль (Республіка Конго) Аддис-Абеба (Ефіопія) Дубаї (ОАЕ) Москва (РФ), у якій ОСОБА_1 перебував протягом п`яти місяців, після чого 20.09.2009 року нелегально потрапив на територію України. З метою отримання додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту від 08.04.2013 року №83, у якій зазначив, що на Батьківщині він був членом політично-релігійної організації «Bundu die Congo», основною метою якої є дотримання аутентичного вірування та заповітів, а також участь у політичному житті країни. Мункіабі ОСОБА_2 був одним з лідерів молодіжного крила організації, та займався популяризацією, та агітацією серед населення країни. На початку 2008 року між «Bundu die Congo» та католицькою церквою виник конфлікт, після чого діяльність «Bundu die Congo» було офіційно заборонено, у зв`язку з чим активісти організації 23-24.02.2008 року в районі Секібанза організували акцію протесту, котрий був розігнаний силами поліції, а активні члени «Bundu die Congo», разом із Мункіабі Асівеї Клод ОСОБА_3 були заарештовані. Протягом 7 діб заявник перебував під арештом, де зазнав тілесних ушкоджень, звільнення з-під арешту відбулося після внесення грошового викупу. Після звільнення іноземець виїхав до м. Кіншаса, де проживав протягом трьох місяців. Через знайомих заявник дізнався про власний розшук з боку правоохоронних структур, після чого прийняв остаточне рішення виїхати з ДК Конго.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що за результатами розгляду справи №2013ОD0072 громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 , котрий 08.04.2013 року звернувся до УСБІ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №83, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції та супроводу ГУ ДМС України в Одеській області Кулоковою Є.А., на підставі проведеного інтерв`ю із зазначеним громадянином, та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому остання зазначила, що вважає за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.05.2013 року відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції та супроводу Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області Кулікової Є.А., стосовно матеріалів справи №2013ОD0072 громадянина ДР Конго Мункіабі Асівеї Клод Поба Луіба, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №37 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину ДР Конго Мункіабі Асівеї Клод ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2013ОD0072.

Як було встановлено судом першої інстанції, 17.06.2013 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був виданий Наказ №57 «Про продовження строку розгляду заяви щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», яким згідно до вимог ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту для громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, а також відповідно до вимог ч.12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено підготувати особову справу до направлення до Державної міграційної служби України для прийняття остаточного рішення.

Як з`ясовано судом першої інстанції та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 28.08.2015 року за результатами розгляду особової справи заявника громадянина ДР Конго Мункіабі Асівеї Клод Поба Луіба, ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, у регіоні постійного проживання заявника (м. Кіншаса столиця ДР Конго).

Також, керуючись положеннями ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2013ОD0072 громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України прийнято Рішення №816-15 від 25.11.2015 року, яким відмовлено громадянину ДР Конго ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із означеним рішенням Державної міграційної служби України №816-15 від 25.11.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні позов.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, позивач - ОСОБА_1 10.05.2008 року з ДР Конго вибув на територію Республіки Конго, де протягом року перебував у м. Браззавіль, та 28.04.2009 року вибув на територію Російської Федерації авіарейсом Браззавіль (Республіка Конго) Аддис-Абеба (Ефіопія) Дубаї (ОАЕ) Москва (РФ), у якій ОСОБА_1 перебував протягом п`яти місяців, після чого 20.09.2009 року нелегально потрапив на територію України.

Колегією суддів з`ясовано, що 13.10.2009 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця №262, за результатами розгляду якої Управлінням міграційної служби в Одеській області 16.10.2009 року винесено Наказ «Про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця» №80, яким прийнято до розгляду заяву громадянина ДР Конго ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2009 року за наслідками розгляду справи №09/271 громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , головним спеціалістом відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області Табаковою І.О., на підставі проведеного інтерв`ю, складено Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

10.11.2009 року, приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області Табакової І.О. стосовно матеріалів справи громадянина ДР Конго ОСОБА_1 , Управлінням міграційної служби в Одеській області винесено Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця» №87, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ДР Конго ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2011 року по справі №2-а-/1570/1471/2011, залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним рішення про відмову у прийнятті документів для наданні статусу біженця, та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2011 року по справі №2-а-/1570/1471/2011, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2011 року, залишено без розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним рішення про відмову у прийнятті документів для наданні статусу біженця, та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про надання статусу біженця.

08.04.2013 року позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до УСБІ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №83, у якій зазначив, що на Батьківщині він був членом політично-релігійної організації «Bundu die Congo», основною метою якої є дотримання аутентичного вірування та заповітів, а також участь у політичному житті країни. Мункіабі ОСОБА_2 був одним з лідерів молодіжного крила організації, та займався популяризацією, та агітацією серед населення країни. На початку 2008 року між «Bundu die Congo» та католицькою церквою виник конфлікт, після чого діяльність «Bundu die Congo» було офіційно заборонено, у зв`язку з чим активісти організації 23-24.02.2008 року в районі Секібанза організували акцію протесту, котрий був розігнаний силами поліції, а активні члени «Bundu die Congo», разом із Мункіабі Асівеї Клод ОСОБА_3 були заарештовані. Протягом 7 діб заявник перебував під арештом, де зазнав тілесних ушкоджень, звільнення з-під арешту відбулося після внесення грошового викупу. Після звільнення іноземець виїхав до м. Кіншаса, де проживав протягом трьох місяців. Через знайомих заявник дізнався про власний розшук з боку правоохоронних структур, після чого прийняв остаточне рішення виїхати з ДК Конго.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті першої цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті першої цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно до вимог ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до вимог п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно до вимог з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегією суддів також з`ясовано, що докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, та не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Між тим, позивачем - ОСОБА_1 до матеріалів адміністративної справи жодних доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів країни його походження щодо свого переслідування з боку влади, утисків або погроз, судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

При цьому, колегія суддів зазначає, що до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що наразі у ДР Конго здійснюється переслідування членів політично-релігійної організації «Bundu die Congo», як і не надано доказів того, що позивач - ОСОБА_1 є членом означеної організації.

Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Колегією суддів встановлено, що 28.04.2009 року ОСОБА_1 вибув на територію Російської Федерації авіарейсом Браззавіль (Республіка Конго) Аддис-Абеба (Ефіопія) Дубаї (ОАЕ) Москва (РФ), у якій ОСОБА_1 перебував протягом п`яти місяців, при цьому до органів міграційної служби РФ не звертався.

Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Варто зазначити, що Російська Федерація приєдналася та ратифікувала Конвенцію про статус біженців та Протокол щодо статусу біженців. Натомість, позивач даною можливістю знехтував, вирішивши переїхати до України.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивач перебуваючи в третій безпечній країні Російській Федерації не звертався до відповідних органів міграційної служби.

Згідно свідчень позивача - ОСОБА_1 , що містяться в заяві про визнання його біженцем, та протоколі співбесіди, він виїхав з країни походження за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що крім іншого також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що доводи позивача є надуманими, а причини, з яких він має залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічною міграцією.

З огляду на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з ОСОБА_1 співбесіди і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної групи.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 року № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Отже, крім обставин, передбачених статтею 10 Закону України «Про біженців», рішення про відмову у наданні статусу біженця відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що оскаржуване позивачем Рішення №816-15 від 25.11.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Оскільки судом першої інстанції встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірного рішення №816-15 від 25.11.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, відповідно позовна вимога позивача щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є такою, що задоволенню не підлягає, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Таким чином, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2015 року №816-15, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,
У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія
Суддя: Н.В. Вербицька
Суддя: А.В. Крусян