Справа № 760/22823/15-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Дежпраці у Київській області про визнання дій незаконними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

У с т а н о в и в :

14 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд із позовом Головного управління Дежпраці у Київській області, в якому просила визнати дії головного державного інспектора Головного управління Держпраці в Київській області Борисенка Є.С. незаконними, скасувати постанову відповідача №26-150/59-03 від 28 січня 2016 року про накладення на неї адміністративного стягнення відповідно до статті 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду - скасуванню, а справа - направленню до місцевого суду для продовження розгляду, з таких підстав.

Залишаючи позов без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України з причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого статтею 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, місцевий суд дійшов висновку про відсутність поважних причин такого пропуску.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися в повній мірі.

Предметом оскарження в даній справі виступає постанова про притягнення позивача, як в.о. директора ДП «Укрекоресурси», до адміністративної відповідальності за порушення, передбачене статтею 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (невиконання законних вимог посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, щодо усунення порушень законодавства про працю) у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.

Згідно частин першої, третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 3 частини першої статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанову органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до статті 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Таким чином, Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлено десятиденний строк оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення.

Колегією суддів установлено, що про оскаржувану постанову, а також про здійснення спірних дій головним державним інспектором Головного управління Держпраці в Київській області Борисенком Є.С. позивачу стало відомо 03 лютого 2016 року, що підтверджується відтиском вхідного штампу на супровідному листі, яким матеріали перевірки й спірна постанова були направлені заявнику.

Таким чином, останнім днем строку оскарження вказаної постанови було 13 лютого 2016 року (субота).

Як убачається з матеріалів справи, позивач 15 лютого 2016 року (понеділок) оскаржила постанову Головного управління Дежпраці у Київській області №26-150/59-03 від 28 січня 2016 року шляхом направлення скарги засобами поштового зв'язку до Дніпровського районного суду м. Києва.

Зважаючи на вказані обставини, з урахуванням положень частин шостої, дев'ятої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не було пропущено встановлений законом строк оскарження спірної постанови.

Однак, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі №755/3498/16-а зазначену скаргу було повернуто заявниці у зв'язку із тим, що скарга територіально не підсудна цьому суду.

Копія даного судового рішення була направлена позивачу 04 березня 2016 року, й отримана нею 11 березня 2016 року (п'ятниця).

Наступного робочого дня після отримання копії вказаного рішення суду (на третій календарний день) - у понеділок 14 березня 2016 року позивач подала адміністративний позов до Солом'янського районного суду м. Києва (відповідно до правил територіальної підсудності).

З огляду на те, що станом на день звернення до Солом'янського районного суду м. Києва встановлений законом строк оскарження спірної постанови про накладення адміністративного стягнення завершився, цей суд залишив позов ОСОБА_2 без розгляду. При цьому, суд виходив із того, що порушення правил територіальної підсудності при оскарженні постанови не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для пред'явлення позову до іншого суду.

Обговорюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Отже, можливість незастосування наслідків вищевказаної норми пов'язується із наявністю поважних причин пропущення строку звернення до суду.

Згідно частини першої першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частинами першою, другою статті 8 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Завдання адміністративного судочинства кореспондує статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі «Белле проти Франції» Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

На необхідності забезпечення чіткої практичної можливості оскарження дій, які становлять втручання у права особи також наголошено у справі «Шаповалов проти України».

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

У контексті викладеного, враховуючи, що в адміністративному судочинстві загальним строком звернення до адміністративного суду, за чинною редакцією статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, є шестимісячний строк, який обчислюється з моменту, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення своїх прав, колегія суддів доходить висновку, що спеціальний строк оскарження постанов про накладення адміністративного стягнення тривалістю 10 днів не в повній мірі забезпечує право позивача на доступ до суду.

Матеріали справи підтверджують, що позивач вчиняла активні дії щодо реалізації її права на судовий захист; у встановлений строк звернулась до суду, територіальна компетенція якого поширюється на Дніпровський район м. Києва, де розташоване ДП «Укрекоресурси», в якому скаржниця займає посаду в.о. директора, і з роботою на якому безпосередньо пов'язана оскаржувана постанова; без невиправданих зволікань повторно звернулась до суду відповідно до роз'яснених Дніпровським районним судом м. Києва правил територіальної підсудності.

Зважаючи на що, колегія суддів вважає, що позивач добросовісно намагалась реалізувати своє право на захист, і що обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустила строк звернення до суду без поважних причин, не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а справа - направленню до місцевого суду для продовження розгляду.

Згідно зі ст.ст. 199 ч. 1 п. 3, 204 ч. 1 п. 4 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує її і направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року - скасувати, а справу направити до цього суду для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.