Справа № 802/353/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 квітня 2016 р. Справа № 802/353/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

представника позивача Любарської К.Ю.,

представника третьої особи 1 ОСОБА_2,

представника відповідача Заплетнюка Б.І.,

третьої особи 3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_5

до Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції,

треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 (третя особа 1) та ОСОБА_7 (третя особа 2),

третя особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 (третя особа 3),

про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Староміський ВДВС), у якому просив:

- визнати протиправними дії заступника начальника Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. щодо оцінки 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. від 24.12.2015 року про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171;

- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. щодо повернення стягувачу виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження";

- зобов'язати головного державного виконавця Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. повернути стягувачу вищевказаний виконавчий документ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на виконанні у Староміському ВДВС перебуває виконавче провадження № 49713171 з виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, про стягнення із ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 159 570 грн. В межах цього виконавчого провадження державним виконавцем прийняте рішення про реалізацію 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить боржнику. Разом із тим, співвласниками цієї квартири, окрім ОСОБА_6, є також позивач ОСОБА_5 та його рідна сестра ОСОБА_7 Частки кожного із співвласників визначені, однак в натурі не виділені. Тому, виходячи з положень ст.ст. 366, 371 ЦК України, державний виконавець не мав права призначати оцінку 1/3 частини квартири майна, належної боржнику, оскільки вона ще не є окремим об'єктом цивільного обороту. Незважаючи на це, таку оцінку відповідачем проведено. Крім того, державним виконавцем здійснено рецензування звіту про оцінку нерухомого майна, а отже вжито усіх заходів для передачі майна на реалізацію з електронних торгів. На думку позивача ОСОБА_5, вказані дії відповідача є протиправними, оскільки приписами цивільного законодавства чітко обумовлюється неможливість реалізації частки боржника у спільному майні, яка не виділена в натурі. Водночас такими діями порушуються права позивача як співвласника квартири, зокрема переважне право на купівлю частки боржника. При вирішенні справи позивач просить врахувати правову позицію Верховного Суду України, наведену у постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-76цс13).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_5 про відкликання частини позовних вимог, заявлених у первісному позові, та залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності головного державного виконавця Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. щодо повернення стягувачу виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, та в частині позовних вимог про зобов'язання головного державного виконавця Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. повернути стягувачу вказаний виконавчий лист на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 60, 118).

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений адміністративний позов, надала пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями та додатково зазначила, що частка боржника ОСОБА_6 у квартирі по АДРЕСА_1 матиме статус об'єкта цивільних прав, а відтак зможе бути оціненою та реалізованою, лише в тому випадку, коли буде виділена в натурі зі спільної часткової власності. Тому кредитор, тобто стягувач ОСОБА_4, в порядку ст. 366 ЦК України повинен пред'явити позов про виділ частки боржника із спільного майна в натурі з метою стягнення звернення на неї. Інакше така частка не може бути об'єктом продажу з прилюдних торгів, а отже і державний виконавець не вправі проводити її оцінку. Вважає, що наведена вище позиція повністю підтверджується правовими висновками Верховного Суду України, про які зазначено у позовній заяві. Просить суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 заперечив, посилаючись на те, що оскаржувані позивачем рішення та дії державного виконавця прийняті (вчинені) державним виконавцем правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження" та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання. Зазначає, що в ході примусового виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, було виявлене нерухоме майно, що належить на праві власності боржнику ОСОБА_6, а саме 1/3 частка квартири АДРЕСА_1. Оскільки іншого рухомого та нерухомого майна у боржника немає, пенсії, заробітної плати чи грошових доходів він не отримує, державним виконавцем було прийнято рішення про звернення стягнення на вищевказану частку боржника ОСОБА_10 у спільному майні. Просить врахувати, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло така частка визначена, а тому необхідності у внесенні до суду подання з метою її визначення немає. Постановою від 24.12.2015 року державним виконавцем призначено суб'єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_11, якою здійснено оцінку вартості належної боржнику частки у квартирі та підготовлено відповідний звіт. В подальшому на вимогу боржника незалежним експертом було проведене рецензування звіту про оцінку нерухомого майна, яка на сьогодні в судовому порядку оспорюється боржником. Також представник відповідача зауважує, що законом не передбачено жодних обмежень щодо можливості звернення стягнення на частку боржника у спільному майні. Частка боржника ОСОБА_6 у квартирі по АДРЕСА_1 визначена, тоді як державний виконавець немає повноважень щодо ініціювання питання про її виділення в натурі. Також державний виконавець не може примушувати стягувача до реалізації ним свого права на пред'явлення до суду позову щодо виділення в натурі частки боржника зі спільного майна. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що частка його довірительки у квартирі АДРЕСА_1 не може бути примусово реалізована з прилюдних торгів, оскільки ще не є об'єктом цивільних прав. У своїй діяльності державний виконавець повинен керуватися не тільки Законом України "Про виконавче провадження", але й іншими законами, в тому числі Цивільним кодексом України, нормами якого прямо передбачено обов'язковість виділення в натурі частки боржника у спільному майні з метою подальшого звернення стягнення на неї. Тому оцінки визначеної, але не виділеної в натурі частки ОСОБА_6 у вищевказаній квартирі не могло бути апріорі. Відтак просить суд адміністративний позов задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_7 у судове засідання на виклик суду не з'явилась, але просить суд здійснювати розгляд справи за її відсутності. Позиція третьої особи наведена у письмових поясненнях по суті спору (а.с. 174-177), в яких вона підтримує адміністративний позов та просить суд його задовольнити. Вважає, що при здійсненні оцінки вартості частки нерухомого майна, належної боржникові ОСОБА_6, відповідачем не було дотримано приписів статті 366 ЦК України. Водночас протиправні дії державного виконавця порушують права інших співвласників майна, у якому боржник має невиділену в натурі частку. Крім того, документи на 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 відсутні, а наявне в розпорядженні відповідача свідоцтво про право власності на житло стосуються квартири як цілісного об'єкта цивільного права, власність на який мають усі співвласники. Також третя особа зазначає, що в силу положень цивільного закону кредитор вправі вимагати не тільки продаж частки боржника з публічних торгів, а й переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Це і є тим самим законним варіантом стягнення кредитором невиділеної в натурі частки боржника у спільному майні, яка не може бути об'єктом цивільного обороту. Відповідне право стягувача передбачене і у частині 6 статті 62 Закону України "Про виконавче провадження".

Третя особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у письмових поясненнях (а.с. 68-70). Вважає, що державний виконавець при здійсненні оцінки майна боржника не повинен керуватись положеннями Цивільного кодексу України. Водночас стаття 366 ЦК України, яка регламентує права кредитора при зверненні стягнення на частку майна боржника, що є у спільній частковій власності та передбачає позовне провадження у випадках стягнень поза межами процедури виконання судових рішень, на думку третьої особи, не є нормою права, яка регулює примусове виконання судових рішень. Відтак незастосування цієї норми при здійсненні виконавчого провадження не може бути предметом оскарження дій або бездіяльності органів ДВС. Крім того, посилаючись на положення ст.ст. 361, 362 ЦК України, третя особа наполягає на тому, що частка боржника у спільній частковій власності може бути відчужена, успадкована, реалізована з прилюдних торгів без виділення її в натурі, а отже є об'єктом цивільного права. Правова позиція Верховного Суду України, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, у даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки її висловлено з приводу реалізації гуртожитку як частини цілісного майнового комплексу підприємства та для усунення розбіжностей у застосуванні норм Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, зареєстрованого Міністерством юстиції України № 745/4038 від 02.11.1999 року, яке втратило чинність 22.12.2015 року. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 49713171 та оцінивши інші докази, зібрані під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов не може бути задоволений з огляду на таке.

Встановлено, що 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист № 2-1296/11 про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 159 570 грн., що становить еквівалент 20 000 доларів США, та судових витрат в сумі 5720 грн., з яких 4000 грн. витрат на правову допомогу, 1600 грн. витрат пов'язаних зі сплатою державного мита та 120 грн. витрат пов'язаних із інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи в суді (а.с. 75).

Постановами заступника начальника Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. від 23.12.2015 року на підставі вищевказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження № 49713171 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_6 (а.с. 76-77).

Постановою цього ж державного виконавця від 24.12.2015 року ОСОБА_11, яка має сертифікат № 12489/11, виданий 22.09.2011 року Фондом державного майна України, призначено експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171 та зобов'язано її надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) з питань визначення ринкової вартості 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 107).

В подальшому ОСОБА_11, як незалежним оцінювачем, проведено оцінку "ймовірної" ринкової вартості (початкову ціну при примусовій реалізації) 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, власником якої є гр. ОСОБА_6, за результатами якої складено звіт № 160/15 (а.с. 12-18).

02.02.2016 року на адресу Староміського ВДВС від представника боржника ОСОБА_2 надійшла заява про рецензування вищевказаного звіту (а.с. 102-103).

Постановою заступника начальника Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. від 03.02.2016 року ТОВ "Експортно-консалтинговий центр" призначено експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171 з метою надання рецензії на звіт, виготовлений ФОП ОСОБА_11 про оцінку 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 101).

01.03.2016 року ТОВ "Експортно-консалтинговий центр" складено рецензію на звіт про незалежну оцінку майна - 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, власником якої є гр. ОСОБА_6 (а.с. 19-22), про що державним виконавцем письмово повідомлено сторін виконавчого провадження (а.с. 8).

Постанова органу державної виконавчої служби та дії державного виконавця щодо проведення оцінки майна боржника у виконавчому провадженні № 49713171 є предметом спору у цій справі. Надаючи їм правову оцінку, суд керується такими мотивами.

Право на судовий захист закріплене Конституцією України, частиною другою статті 55 якої кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є, по-перше, юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, і, по-друге, статус позивача у виконавчому провадженні.

Водночас, як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 9 постанови № 3 від 13.12.2010 року "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" (з наступними змінами і доповненнями), судам необхідно враховувати, що справи за позовами інших учасників виконавчого провадження чи осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій під час виконання таких виконавчих документів, підсудні окружним адміністративним судам.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_5, не будучи стороною виконавчого провадження № 49713171, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, оскаржує законність рішень та дій посадових осіб Староміського ВДВС щодо проведення в межах такого виконавчого провадження оцінки нерухомого майна, а саме 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1, власником якої є боржник ОСОБА_6, з метою подальшої його реалізації на електронних торгах.

Відтак, з огляду на викладене та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 19 КАС України, розгляд і вирішення цієї адміністративної справи належить до компетенції Вінницького окружного адміністративного суду.

Крім того, в силу вимог ч. 3 ст. 181 КАС України даний адміністративний позов заявлено до належного відповідача - Староміського ВДВС.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень, та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, в тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

В силу положень ч. 1, 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

При цьому не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, згідно з додатком до цього Закону (ст. 56 Закону № 606-XIV).

Згідно з Переліком видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами (додаток до № 606-XIV) стягнення за виконавчими документами не може бути звернено на такі види майна та предмети, що належать боржникові на праві власності або є його часткою у спільній власності, необхідні для боржника, членів його сім'ї та осіб, які перебувають на його утриманні, а саме:

1. Носильні речі та предмети домашнього вжитку, необхідні боржникові та особам, які перебувають на його утриманні: 1) одяг - з розрахунку на кожну особу: одне літнє або осіннє пальто, одне зимове пальто або кожух, один зимовий костюм (для жінок - два зимових плаття), один літній костюм (для жінок - два літніх плаття), головні убори по одному на кожний сезон. Для жінок, крім того, дві літні хустки, одна тепла хустка (або шаль) та інший одяг, зношений більш як на 50 відсотків; 2) взуття - по одній парі літнього, осіннього, зимового та інше взуття, зношене більш як на 50 відсотків; 3) білизна - по дві зміни на кожну особу; 4) постільні речі (матрац, подушка, два простирадла, дві наволочки, ковдра) і два особистих рушники на кожну особу; 5) необхідний кухонний посуд; 6) один холодильник на сім'ю; 7) меблі - по одному ліжку та стільцю на кожну особу, один стіл, одна шафа на сім'ю (крім меблевих гарнітурів, на які може бути звернено стягнення); 8) усі дитячі речі.

2. Продукти харчування, необхідні для особистого споживання боржнику, членам його сім'ї та особам, які перебувають на його утриманні, - з розрахунку на три місяці.

3. Паливо, необхідне боржникові, членам його сім'ї та особам, які перебувають на його утриманні, для приготування їжі та обігрівання приміщення протягом шести місяців.

4. Одна корова, а у разі відсутності корови - одна телиця; якщо немає ні корови, ні телиці - одна коза, вівця чи свиня - в осіб, які займаються сільським господарством.

5. Корм для худоби, який не підлягає вилученню в кількості, необхідній для годівлі худоби до початку її вигону на пасовище або до збору нових кормів.

6. Насіння, необхідне для чергової сівби (осінньої і весняної), та незнятий урожай - в осіб, які займаються сільським господарством (крім земельних ділянок, на які накладено стягнення).

7. Інструменти, необхідні для особистих професійних занять (швейні, музичні тощо).

Отже, за змістом наведених вище норм закону звернення стягнення на майно боржника можливе за наявності двох умов: недостатності коштів та інших цінностей для задоволення вимог стягувача та відсутності такого виду майна у переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону № 606-XIV визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Частинами 2, 3, 4 статті 58 Закону № 606-XIV визначено, що у разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Витрати, пов'язані з призначенням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, несе сторона, яка оспорює вартість майна, визначену державним виконавцем. Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах (частина 1 статті 62 Закону № 606-XIV).

Як вбачається з матеріалів справи, під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 159 570 грн. та судових витрат в сумі 5720 грн., державним виконавцем Староміського ВДВС не виявлено коштів та інших цінностей боржника, необхідних для задоволення вимог стягувача, однак встановлено, що боржнику ОСОБА_6 належить частка у праві власності на нерухоме майно, а саме 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1.

Таке майно не входить до переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, а тому в силу положень ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" на нього може бути звернуто стягнення для забезпечення примусового виконання вищезазначеного судового рішення.

Однак, як стверджує позивач, відповідно до ст.ст. 366, 371 ЦК України вказане майно боржника не підлягає оцінці, а в подальшому і реалізації для забезпечення вимог стягувача ОСОБА_4, оскільки частка боржника у праві власності на квартиру не виділена в натурі, а отже не є окремим об'єктом цивільних прав.

Перевіряючи вказані доводи позивача суд зазначає, що згідно із ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Статтею 371 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Наведені вище норми цивільного законодавства регулюють правовідносини, які виникли між кредитором і боржником та мають цивільно-правовий характер.

Водночас у даному спорі правовідносини виникли в ході примусового виконання судового рішення, стосуються стягувача та боржника у виконавчому провадженні та дій державного виконавця, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, зокрема звернення стягнення на належне боржникові нерухоме майно.

Виходячи з положень статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" такі дії державного виконавця провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені саме цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, при вчиненні виконавчих дій з примусового виконання судового рішення відповідач перш за все повинен керуватись положеннями спеціального законодавства, яким не встановлено будь-яких обмежень або заборон щодо можливості звернення стягнення на частку боржника у спільному майні, а відтак і проведення оцінки такого майна.

Більше того, частиною 6 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Тобто законодавець прямо встановлює можливість звернення стягнення на частку майна боржника у спільній частковій власності.

Проте суд зауважує, що звернення державного виконавця до суду із поданням на підставі ч. 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" можливе лише в тому випадку, коли частка боржника у спільному майні є невизначеною.

Натомість, як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1995 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради (а.с. 11), ОСОБА_6 на праві власності належить 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1.

Отже, частка боржника у такому нерухомому майні визначена, а відтак звернення відповідача до суду з поданням про її визначення у даному випадку не вимагається.

Разом з тим, позивач помилково вважає, що за змістом частини 6 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" частка боржника у майні, що знаходиться в спільній частковій власності, має бути обов'язково виділена в натурі для звернення примусового стягнення на неї. Оскільки поняття "визначення частки" і "виділення частки в натурі" є різними за своїм змістом правовими поняттями, а спеціальний законом чітко та недвозначно обумовлює лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, відповідні доводи позивача при вирішенні справи суд до уваги не бере.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач та його представник також посилаються на правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведений у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-76цс13, згідно з яким об'єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Отже, здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта цивільних прав не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону.

Однак суд зазначає, що вказаний правовий висновок Верховного Суду України стосується виключно прилюдних торгів та угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах, тоді як у цій адміністративній справі судом перевіряється правомірність дій державного виконавця з привожу оцінки майна боржника, яка здійснена щодо визначеної частки боржника у спільної власності на квартиру (а не окремих приміщень будівлі як цілісного майнового комплексу). Отже, предмети спорів у таких справах є відмінними та випливають з різних за своєю суттю правовідносин.

Крім того, висновок Верховного Суду України у справі № 6-76цс13 ґрунтується на аналізі змісту норм ст.ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України (а не норм, якими регулюється питання права спільної власності (ст.ст. 355-372 ЦК України)) та пунктів 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, зареєстрованого Міністерством юстиції України № 745/4038 від 02.11.1999 року, яке вже втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015 року.

При вирішенні справи суд також враховує, що згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тобто частка особи у праві спільної часткової власності може бути відчужена, успадкована, подарована тощо, а відтак вона є самостійним об'єктом цивільного права. Водночас для вчиненні цих дій законодавець не передбачає обов'язкового її виділяння в натурі. Інакше такий імператив порушив би безумовне право власності особи на майно, яке включає в себе право користування, володіння та розпорядження ним.

Отже, частка ОСОБА_6 у праві власності на квартиру по АДРЕСА_1 є самостійним об'єктом цивільного права, право розпорядження яким належить її власнику. Відтак такий об'єкт цивільного права підлягає оцінці і на нього може бути звернуте примусове стягнення.

При цьому суд не погоджується з доводами представника позивача і третьої особи 2 щодо неможливості звернення стягнення на частку ОСОБА_6 у вказаному житлі з мотивів відсутності технічних документів на неї.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності документів, що характеризують об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. У разі якщо стягувач у двадцятиденний строк з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою документів, що характеризують об'єкт нерухомості, арешт з нього знімається.

Оскільки кожен із співвласників квартири АДРЕСА_1 в дійсності володіє часткою у праві власності на це майно, яка є ідеальною категорією, адже така частка не виділена в натурі, то до уваги слід брати документи, що характеризують об'єкт нерухомості в цілому, якими є свідоцтво про право власності на квартиру від 30.03.1995 року та технічний паспорт на неї (а.с. 108-111).

З огляду на викладене суд не вбачає достатніх правових підстав для визнання протиправними дій державного виконавця Староміського ВДВС щодо оцінки частки боржника ОСОБА_6 у праві спільної часткової власності на вищезазначену квартиру і визнання протиправною та скасування його постанови про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

При вирішенні даного публічно-правового спору по суті суд також зважає на те, що визначення вартості майна боржника є необхідним заходом для забезпечення законних прав стягувача ОСОБА_4 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці. Права інших, окрім боржника, співвласників майна (квартири), в тому числі позивача ОСОБА_5, державним виконавцем, без сумніву, також повинні бути дотримані, однак їх порушення на етапі оцінки майна адміністративним судом не встановлено. До того ж переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності, на порушенні якого акцентує увагу позивач, згідно з ч. 1 ст. 362 ЦК України не поширюється на випадки продажу частки у спільному майні з публічних торгів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін і третіх осіб, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, а також інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання про відсутність підстав для визнання протиправними дій заступника начальника Староміського ВДВС Заплетнюка Б.І. щодо оцінки 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1, власником якої є боржник ОСОБА_6, а також визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 24.12.2015 року про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171. Тому у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Позивач за законом звільнений від сплати судового збору, а відповідачами не надано суду документального підтвердження судових витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відтак питання про стягнення зі сторін судових витрат судом не вирішується.

Крім того, виходячи з обставин справи та змісту положень частини 4 статті 118 КАС України суд вважає необхідним зберегти вжиті раніше заходи забезпечення адміністративного позову до набрання цією постановою законної сили.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 181, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена 27 квітня 2016 року.

Суддя Сало Павло Ігорович