Справа № 804/19776/14
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2015 рокусправа № 804/19776/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя: Ясенова Т.І.

судді: Суховаров А.В. Головко О.В.

секретар судового засідання: Троянов А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тімор-Д» (далі - ТОВ «Тімор-Д») звернулось до суду з позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Західно-Донбаська ОДПІ), в якому просило визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення відповідача від 08.08.14 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1171959,00грн.; визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення відповідача від 15.08.14 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на суму 510,00грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасувано повністю податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 08.08.14 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1171959,00грн. Визнано протиправним та скасувано повністю податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 15.08.14 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на суму 510,00грн.

Постанова суду обґрунтована доведеністю належним чином оформленими первинними документами реальності господарських операцій, за результатами яких позивачем визначено податкові зобов'язання та сформовано податковий кредит.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить

скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на безпідставне не надання судом першої інстанції належної оцінки доводам відповідача та висновкам викладеним в акті перевірки.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивач посилається на безпідставність її доводів та просить залишити без змін постанову суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що з 07.07.2014 по 11.07.2014 Західно-Донбаською ОДПІ на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.79.1. ст.79 ПК України, фахівцями Західно-Донбаської ОДПІ проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Тімор-Д» щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Праус» їх реальності та повноти відображення в обліку у період за квітень 2014 року, за результатам якої складений акт №151/22-02-37172783 від 18.07.2014, відповідно до висновків якого встановлено порушення позивачем пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, а саме завищено розмір податкового кредиту на загальну суму 781306,47 грн. у тому числі: квітень 2014 року - 781306,47грн.

Висновки податкового органу ґрунтуються на даних акта ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ „Праус" щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року.

Також податковий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій ТОВ «Тімор-Д» з ТОВ „Праус" щодо поставки нафтопродуктів та неправомірність формування ТОВ «Тімор-Д» податкового кредиту за вказаними операціями, з огляду на ненадання позивачем до перевірки документів на підтвердження транспортування товару від постачальника ТОВ „Праус" до ТОВ «Тімор-Д», оборотно-сальдові відомості, розрахункові док4ументи, сертифікати відповідності.

На підставі висновків акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 08.08.2014, яким позивачу нарахована сума грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1171959,00 грн., з якої 781306 грн. за основним платежем та штрафні санкції у розмірі 390653,00 грн., та податкове повідомлення-рішення № від 15.08.2014, яким позивачу нарахована сума грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції у розмірі 510,00 грн.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту14.1 статті14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з, зокрема, придбання або виготовлення товарів (у томі числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду зокрема, у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За приписами пункту 138.2 статті 138 ПК, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК).

Статтею 9 Закону „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, що повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що основним видом господарської діяльності ТОВ «Тімор-Д» є роздрібна торгівля пальним

У період, який перевірявся ТОВ «Тімор-Д» мало господарські відносини з ТОВ «Праус» згідно договорів поставки нафтопродуктів: №22/49 від 22.04.2014, №22/25 від 22.04.2014, №13/2 від 13.04.2014, №07/04 від 07.04.2014, №01/76 від 01.04.2014, №01/36 від 01.04.2014.

Відповідно до укладених договорів ТОВ «Праус» зобов'язується передати у власність ТОВ «Тімор-Д», а останній зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти (товар), згідно мов договору. Товар поставляється партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах EXW - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (згідно ІНКОТЕРМС в редакції 2000р.).

Розрахунки за договорами проводились у безготівковій формі, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень.

На підтвердження виконання умов договору ТОВ «Тімор-Д» надано копії договорів; копії первинних бухгалтерських документів, що підтверджують господарські операції з придбання нафтопродуктів у ТОВ «Праус»: додаткові угоди до вищевказаних договорів, податкові накладні: від 30.04.2014 №197, від 30.04.2014 №79, від 30.04.2014 №151, від 30.04.2014 №80; акт №0198 приймання-передачі нафтопродуктів від 30.04.14 до договору №01/76 від 01.04.14, акт №0079 приймання-передачі нафтопродуктів від 30.04.2014 до договору №01/36 від 01.04.2014, акт №0083 приймання-передачі нафтопродуктів від 30.04.2014 до договору №22/25 від 22.04.2014. Також позивачем надано акт №04175 приймання-передачі виконаних послуг від 30.04.2014 згідно договору №1808/10-1 від 18.08.2010, акт №0411 приймання-передачі виконаних послуг від 30.04.2014 згідно договору №3738 від 01.11.2013; договори оренди автозаправного комплексу та обладнання та АЗС, акти приймання передачі до договорів оренди АЗС, товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів, платіжні доручення та інші первинні документи.

Як встановлено в судовому засіданні транспортування бензину від ТОВ «Праус» до ТОВ «Тімор-Д» не відбувалося, оскільки цей товар відповідно до наданих документів знаходився на зберіганні в резервуарах нафтобаз ПАТ „Дніпронафтопродукт", що підтверджується договором зберігання №1808/10-02 від 18.08.2010 укладеного між ПАТ „Дніпронафтопродукт" (Зберігач) та позивачем (Поклажодавець), листами ТОВ „Праус" відповідно до яких нафтопродукти, що придбані ТОВ «Тімор-Д» знаходяться на зберіганні ПАТ „Дніпронафтопродукт", а також актами приймання передачі товару.

Судом встановлено, що загальна кількість та номенклатура нафтопродуктів, яка поставлена від ТОВ «Праус» до ТОВ «Тімор-Д» дорівнює загальній кількості та номенклатурі нафтопродуктів, які прийняті на зберігання ПАТ „Дніпронафтопродукт" за укладеним з позивачем договором.

Отже, виходячи з суті договірних відносин, між позивачем і його контрагентом, у даному випадку мав місце перехід права власності на певну кількість нафтопродуктів, що відбувалось на складах зберігання.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін».

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Досліджуючи питання щодо реальності здійснення господарських операцій за вказаним договором, з урахуванням положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», судом апеляційної інстанції встановлено, що первинні документі надані позивачем під час перевірки та наявні в матеріалах справи відповідають вищенаведеним вимогам чинного законодавства та містять всі обов'язкові реквізити, що передбачені для оформлення первинних документів.

З наданих позивачем первинних документів можливо встановити суть та зміст господарських операцій, вказані документи підтверджують фактичне отримання позивачем товару, що був предметом вищезазначеного договору, обсяг товару та його оплату.

З огляду на викладене доводи податкового органу, щодо ненадання доказів транспортування товару, в якості обґрунтування позиції щодо нереальності спірних правочинів, є безпідставними.

Також, відповідачем не наведено висновків щодо невідповідності вказаних первинних документів вимогам законодавства чи порушень відображення господарських операцій за вказаним договором в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Крім того, доводи податкового органу в апеляційній скарзі щодо нереальності вказаних господарських операцій з огляду на порушення позивачем приписів Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155 (далі - Інструкція № 281/171/578/155), та Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Держспоживстандарту України від 04.06.2007 № 271/121 (далі Інструкція № 271/121), оскільки позивачем не надано доказів дотриманні вимог вказаних Інструкцій при транспортуванні та прийманні нафтопродуктів, ненадання позивачем журналів реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НП, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за господарськими операціями з поставки нафтопродуктів не передбачалось транспортування товару, а також ненадання позивачем окремих документів, визначених вказаними інструкціями, можуть свідчити лише про порушення порядку приймання нафтопродуктів і не можуть бути єдиною підставою для висновку про нереальність господарських операцій ТОВ «Тімор-Д» з ТОВ «Праус».

Також колегією суддів визнаються неспроможними доводи податкового органу з посиланням в акті перевірки на акт про неможливість проведення зустрічної звірки постачальника позивача, оскільки такий акт може лише засвідчити причини неможливості проведення такої звірки та жодним чином не може бути належним та допустимим доказом нереальності господарських операцій такого платника податків з контрагентами.

Щодо застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій на підставі пункту 44.6 статті 44 та пункту 121.1 статті 121 ПК України.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.6. статті 44 ПК України передбачено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Пунктами 85.2, 85.4 статті 85 ПК України визначено, що платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки. При проведенні перевірок посадові особи органу державної податкової служби мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об'єктів оподаткування, несплату податків, зборів (обов'язкових платежів), порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Пунктом 121.1. статті 121 ПК України встановлено відповідальність за ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до фактичних обставин справи та норм податкового законодавства, судом першої інстанції вірно зроблено висновок про відсутність встановлених законодавством підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, оскільки податковим органом не надано належних та допустимих доказів відмови позивача у наданні певних первинних документів на вимогу податкового органу та відповідних доказів вимоги податкового органу у наданні таких документів.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко