Справа № 826/18232/15
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Система» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2016 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Система» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Система» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.03.2015 № про сплату 599 263, 00 грн. податку на додану вартість та штрафних санкцій на суму 149 815, 75 грн., складене Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Система» () з питань дотримання податкового законодавства за взаємовідносинами з ТОВ «Брокбудкепітал» () за період з 01.09.2014 по 31.10.2014 та з ТОВ «Фінансово-промислова група «Діоніка» за період з 01.09.2014 по 30.09.2014.

За результатами перевірки відповідачем складено акт перевірки від 06.03.2015 №126/26-57-22-02/31481946, яким встановлено порушення позивачем вимог п.198.1, 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 200.2, 200.3 ст. 200 ПК України, що призвело до заниження позивачем ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 599 263грн., у т.ч. у вересні 2014 року у сумі 291 694 грн. та у жовтні 2014 року у сумі 307 569грн.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 24.03.2015 № про сплату 599 263, 00 грн. податку на додану вартість та штрафних санкцій на суму 149 815, 75 грн.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим, оскільки в ході перевірки встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, що свідчить про заниження позивачем податкових зобов'язань.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідачем зроблено неправомірні висновки щодо нікчемності взаємовідносин між позивачем та контрагентами, оскільки податковий кредит сформовано на підставі належним чином оформлених первинних документів, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене з порушенням вимог законодавства, у зв'язку з чим має бути скасоване.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо взаємовідносин позивача із ТОВ «Брокбудкепітал» слід зазначити, що вже під час розгляду справи у суді першої інстанції (а не до перевірки) позивачем надано копію договору поставки №1-07/2014 від 01.07.2014, відповідно до умов якого ТОВ «Брокбудкепітал» (постачальник) зобов'язувався поставити та передати у власність ТОВ «Система» (покупець) товар в асортименті відповідно до специфікації постачальника (додаток №1) та накладних.

У пункті 2.3 договору передбачалось, що якісь товару повинна бути підтверджена сертифікатами та іншими документами, які необхідні для товару даного виду. Всі необхідні документи, що підтверджують якість та відповідність товару постачальник зобов'язаний передати покупцю в момент передачі партії товару.

Пунктом 6.1 договору визначено, що передача товару покупцю здійснюється виключно при наявності довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Визначено, що поставка здійснюється із застосуванням правил Інкотермс в редакції 2010, а саме на умовах EXW (франко-склад).

Стосовно вказаного договору позивачем в ході розгляду справи долучено до матеріалів справи видаткову накладну № 526 від 2.09.2014 на загальну суму з ПДВ 45 030, 90грн., та податкову накладну від 22.09.2014 №536 на загальну суму з ПДВ 45 030,90грн., сума ПДВ - 7505,15грн. (номенклатура поставки - Патчкорд FC/UPC-LC/UPC).

Щодо проведення оплати під час розгляду справи позивачем надано банківські виписки.

До того ж, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем надано копію договору поставки №20/10-14 від 20.10.2014, відповідно до умов якого ТОВ «Брокбудкепітал» (постачальник) зобов'язувався поставити та передати у власність ТОВ «Система» (покупець) товар в асортименті відповідно до специфікації постачальника (додаток №1) та накладних.

У пункті 2.3 договору передбачалось, що якість товару повинна бути підтверджена сертифікатами та іншими документами, які необхідні для товару даного виду. Всі необхідні документи, що підтверджують якість та відповідність товару постачальник зобов'язаний передати Покупцю в момент передачі партії товару.

Пунктом 6.1 договору визначено, що передача товару покупцю здійснюється виключно при наявності довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Визначено, що поставка здійснюється із застосуванням правил Інкотермс в редакції 2010, а саме на умовах EXW (франко-склад).

Стосовно вказаного договору позивачем в ході розгляду справи долучено до матеріалів справи видаткові накладні №863 від 31.10.2014 на загальну суму з ПДВ 924 138,18 грн. та №864 від 31.10.2014 на загальну суму з ПДВ 924 138,18грн., а також податкові накладні від 31.10.2014 №863 на загальну суму з ПДВ 924 138,18 грн., сума ПДВ - 153546,4грн. та від 31.10.2014 №864 на загальну суму з ПДВ 924 138,18грн., сума ПДВ - 154023,03грн. (номенклатура поставки - системи живлення ETP-484-B6, випрямляч струму RectifierModule).

На підтвердження проведення оплати під час розгляду справи позивачем надано банківські виписки.

Щодо взаємовідносин позивача із ТОВ «Фінансово-промислова група «Діоніка» слід зазначити, що як і в попередньому випадку вже під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем надано копію договору поставки №08-09/2014 від 08.09.2014, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансово-промислова група «Діоніка» (постачальник) зобов'язувався поставити та передати у власність ТОВ «Система» (покупець) товар в асортименті відповідно до специфікації постачальника (додаток №1) та накладних.

У пункті 2.3 договору передбачалось, що якість товару повинна бути підтверджена сертифікатами та іншими документами, які необхідні для товару даного виду. Всі необхідні документи, що підтверджують якість та відповідність товару постачальник зобов'язаний передати покупцю в момент передачі партії товару.

Пунктом 6.1 договору визначено, що передача товару покупцю здійснюється виключно при наявності довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Визначено, що поставка здійснюється із застосуванням правил Інкотермс в редакції 2010, а саме на умовах EXW (франко-склад).

Стосовно вказаного договору позивачем в ході розгляду справи долучено до матеріалів справи видаткові накладні №168 від 19.09.2014 на загальну суму з ПДВ 727 502,62 грн., №169 від 23.09.2014 на загальну суму з ПДВ 419 600,24грн. та №170 від 29.09.2014 на загальну суму з ПДВ 558 032,88грн., а також податкові накладні від 19.09.2014 №168 на загальну суму з ПДВ 940 325,74 грн., сума ПДВ - 156 720,96грн., .; від 23.09.2014 №169 на загальну суму з ПДВ 300 000грн., сума ПДВ - 50 000грн. та від 29.09.2014 №170 на загальну суму з ПДВ 464 810грн., сума ПДВ - 77 468,33грн. (номенклатура поставки - Антена APXV).

На підтвердження проведення оплати під час розгляду справи позивачем надано банківські виписки.

Згідно з п. 198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 199.1 ст.199 ПК України у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг в оподатковуваних операціях.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон) поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів звертає увагу, що за вищевказаними договорами поставка обумовлювалась на умовах EXW, що передбачає подальший самовивіз продукції покупцем та, відповідно, навантаження силами позивача та перевезення продукції транспортними засобами покупця або залученими (замовленими) транспортними засобами. При цьому, передбачалось, що передача товару покупцю здійснюється виключно на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Однак, під час розгляду справи позивачем не надано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які за умовами договорів визначались виключною підставою для отримання товару та, відповідно, підтверджували б фактичну передачу товару ТОВ «Брокбудкепітал» та ТОВ «Фінансово-промислова група «Діоніка» представникам позивача.

Слід зазначити, що позивачем також не надано суду жодних документів щодо підтвердження відповідності отриманого товару встановленим стандартам (сертифікатів) та технічної документації, яка встановлює вимоги до його якості, що передбачалося умовами договорів.

Щодо наданих вже під час розгляду справи у суді копій товарно-транспортних накладних (т.1 а.с. 74-85, 147,148, 186-189) слід зазначити, що такі ТТН не можуть вважатися юридично значимими документами для цілей підтвердження транспортування та поставки спірної продукції.

Так, наявні копії товарно-транспортних накладних не містять відомостей про дату та час виїзду з підприємства-вантажовідправника, дати та часу прибуття до вантажоодержувача, дати і час виїзду від вантажоодержувача.

Вказані товарно-транспортні накладні не містять також відомостей щодо подорожніх листів, які є первинними документами про облік вантажних автомобільних перевезень, що всебічно характеризує роботу автомобіля і водія з моменту їх виїзду з автотранспортного підприємства і до повернення на підприємство (Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 №363 в редакції на час оформлення товарно-транспортних накладних).

Слід додати, що в товарно-транспортних накладних зазначено прізвища водіїв, однак, під час розгляду справи не надано жодних доказів того, що ці особи працювали у позивача або були залучені на підставі цивільно-правових договорів.

Не надано також доказів належності позивачу транспортних засобів, зазначених в товарно-транспортних накладних, або їх залучення для виконання спірних операцій в інших осіб, у т.ч. не надано доказів оплати за оренду транспортних засобів (у разі залучення транспортних засобів у інших осіб) або списання позивачем пального у разі перевезення продукції власними силами, що у сукупності та додатково дає підстави для висновку про недоведеність виконання спірних операцій щодо поставки продукції.

До того ж, під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено наявності у ТОВ «Брокбудкепітал» та ТОВ «Фінансово-промислова група «Діоніка» власних або орендованих офісних та складських приміщень, власних орендованих або залучених транспортних засобів, необхідних для здійснення звичайної господарської діяльності та, зокрема, для виконання спірних операцій. Позивачем також не надано під час розгляду справи і відомостей щодо придбання контрагентами ресурсів продукції, які обумовлені поставкою на користь позивача, хоча обізнаність позивача відносно наведеного зумовлюється звичайною діловою практикою, характером і специфікою угоди (обумовлених операцій).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 судам необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Згідно постанови Верховного суду України від 08.09.2009 у справі № 21-737во09 про необґрунтованість податкової вигоди може свідчити відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, а також письмові заперечення посадових осіб контрагентів, що будь-яких документів, угод, платіжних доручень, банківських та господарських документів вони не підписували.

Враховуючи наведене у сукупності, беручи до уваги специфіку та особливості зазначених операцій, виходячи з наявної податкової інформації, слід зазначити, що під час розгляду справи не надано тих відомостей і документів, які виходячи з умов договорів та звичайної ділової практики супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх фактичне (реальне) виконання, а тому не доведено фактичного виконання спірних операцій контрагентами позивача.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт реального виконання умов договорів, що надало б йому право на формування податкового кредиту з огляду також і на наступне.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 ЦК України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216).

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом із тим, за змістом частини 1 статті 208 ГК застосування цих санкцій можливе не за сам факт укладення зазначеної угоди, а лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Санкції, встановлені частиною 1 статті 208 ГК, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), зокрема однією зі сторін договору, що є самостійним правопорушенням. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208 цього Кодексу, необхідним є умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку, що укладені між позивачем та його контрагентами правочини (договори) є такими, що вчиненні без мети настання реальних наслідків, а тому недійсність таких договорів не потребує доведення в силу їх нікчемності. Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що договори не визнавалися недійсними в судовому порядку, оскільки в даному випадку, визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10 наявність у позивача податкових накладних, виданих контрагентом, за умови встановлення судом факту нездійснення самої господарської операції, не є підставою для віднесення зазначених у цих накладних сум до податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що податкове повідомлення-рішення від 24.03.2015 № про сплату 599 263, 00 грн. податку на додану вартість та штрафних санкцій на суму 149 815, 75 грн., складене Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві є правомірним, оскільки винесене з дотриманням норм чинного податкового законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Система» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст виготовлено: 25.04.2016 року

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.