Справа № 820/1974/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"28" квітня 2016 р. № 820/1974/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонова М.О.

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІМПЕКС"
до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області
про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРІМПЕКС", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Л. М., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області №29217575 від 12.04.2016р. про відмову у державній реєстрації припинення іпотеки;

2. Скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Л. М., приватного нотаріуса Харківської міського нотаріального округу Харківської області №29216498 від 12.04.2016р. про відмову у державній реєстрації припинення обтяження;

3. Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Л. М., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області вчинити дії щодо припинення обтяження в Державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №9537721 щодо нежитлової будівлі під літерою "Д-3", загальною площею 2241.9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, провулок Яроша Отакара, будинок №18;

4. Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Л. М., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області вчинити дії щодо вилучений вилучення з Державного реєстру іпотек за №9537741 щодо нежитлової будівлі під літерою ''Д-3", загальною площею 2241.9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, провулок Яроша Отакара, будинок №18.

В обґрунтування заявленого адміністративного позову, позивач зазначив, що для забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір іпотеки № 335/31/6-2/4, який зареєстрований в реєстрі за № 822. Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.12.2015 року, частково зміненого постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 року, визнано припиненим укладений між Банком та позивачем договір іпотеки від 18.02.2010 року. З урахуванням вказаних рішень суду, 11.04.2016 року позивач звернувся до реєстратора з вимогою про припинення іпотеки та обтяження. 12.04.2016 року рішеннями №№ 29217575 та 29216498 підприємству відмовлено у державній реєстрації припинення іпотеки та обтяження з підстав відсутності рішення суду в переліку документів для вилучення записів з державного реєстру. Вказані рішення позивач вважає протиправними та таким, що порушують його права, а отже підлягають скасуванню.

Відповідач надав через канцелярію суду письмові заперечення на адміністративний позов, у яких зазначив, що оскаржувані рішення прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 рішення суду не є підставою для вилучення запису про іпотеку та припинення заборони.

Позивач надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності -а.с11, відповідач в судове засідання не прибув, про місце день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 35 КАС України суд вважає, що відповідач є належно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, його відсутність в судовому засідання не перешкоджає розгляду справи, та враховуючи приписи ст.ст. 41, ч.4 ст. 122, ч.6 ст. 128 КАС України вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, перевіривши оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 18.02.2010 року між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір іпотеки № 335/31/6-2/4, про що у реєстрі зроблено запис № 822.

На підставі вказаного договору у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься обтяження на Державному реєстрі іпотек міститься обтяження (іпотека) № 9537721 від 18.02.2010р та №9537741 від 18.02.2010р. відповідно. Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду від 21.12.2015 року у справі №922/5982/15, яке набуло законної сили, а отже в силу положень ч.1 ст.72 КАС України судом не доказуються.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.12.2015 року, частково зміненого постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 року, визнано припиненим укладений між Банком та позивачем договір іпотеки від 18.02.2010 року.

З урахуванням положень ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач звернувся до відповідача з заявами №№ 47,48 від 11.04.2016 року про припинення іпотеки та про припинення обтяження, відповідно до вищезазначених постанов суду.

12.04.2016 року рішеннями №№ 29217575 та 29216498 підприємству відмовлено у державній реєстрації припинення іпотеки та обтяження через відсутність рішення суду в переліку документів, які є підставою для вилучення записів з державного реєстру.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення піддягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова під надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до абз.1 п.1 cт. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-ІV (далі - Закон №1952-ІV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також, ч. 2 ст. 3 Закону №1952-ІV передбачається, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року № 1127.

Крім того, згідно з ст. 74 Закону України "Про нотаріат" одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майн.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону №1952-ІV обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

У відповідності до ст.27 Закону №1952-ІV, п.40 Порядку від 25.12.2015 р. № 1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, в т.ч.: інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно та інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Як свідчать матеріали справи, рішеннями господарських судів визнано припиненим укладений між ПВТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ « Укрімпекс» договір іпотеки від 18.02.2010 року № 335/31/6-2/4

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у розумінні п. 14 ч. 1, п.7 ч.2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у позивача наявний документ, що підтверджує факт набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно/обтяжень

Суд також зазначає, що гл. 4 Закону України "Про нотаріат", ст.9-10 Закону України № 1952-1952-ІV визначено загальні правила вчинення нотаріальних дій та дій нотаріуса, як державного реєстратора Відповідно до ч. 2 ст. 8-1 Закону України "Про нотаріат" будь-яке втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов'язків або спонукання до вчинення ним неправомірних дій, у тому числі вимагання від нього, його помічника, інших працівників, які знаходяться у трудових відносинах з нотаріусом, відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, забороняється і тягне за собою відповідальність відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав, а також нотаріус має виключну компетенцію в питаннях прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, та, відповідно, внесення до Державного реєстру запису про припинення обтяження (заборони на нерухоме майно).

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України у від 11.11.2015р. у справі № 21-2958а15.

Проте суд з урахуванням положень абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах вирішення питання про зобов'язання відповідача вчинити відповідні є дієвим засобом захисту прав позивача у розумінні ст.162 КАС України.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних рішень, а отже адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРІМПЕКС" до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області №29217575 від 12.04.2016 року про відмову у державній реєстрації припинення іпотеки.

Скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківської міського нотаріального округу Харківської області №29216498 від 12.04.2016 року про відмову у державній реєстрації припинення обтяження.

Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Ларису Миколаївну, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області вчинити дії щодо припинення обтяження в Державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №9537721 щодо нежитлової будівлі під літерою "Д-3", загальною площею 2241.9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, провулок Яроша Отакара, будинок №18.

Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Манерко Ларису Миколаївну, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області вчинити дії щодо вилучений вилучення з Державного реєстру іпотек за №9537741 щодо нежитлової будівлі під літерою ''Д-3", загальною площею 2241.9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, провулок Яроша Отакара, будинок №18.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Спірідонов М.О.