Справа № П/811/2653/14
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року м. Київ К/800/10978/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Ситникова О.Ф.,

Черпака Ю.К.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою Новомиргородського районного центру зайнятості Кіровоградської області до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Новомиргородського районного центру зайнятості Кіровоградської області на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Новомиргородський районний центр зайнятості Кіровоградської області (далі - Центр зайнятості) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_4 незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 11 811,49 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача кошти в сумі 11 811,49 грн.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухваленого ним рішення та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися судами в процесі її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 в період з 6 січня 2009 року по 25 квітня 2009 року, з 30 грудня 2009 року по 7 квітня 2010 року та з 19 січня 2011року по 8 квітня 2011 року перебував на обліку в Центрі зайнятості. За вказані періоди отримав допомогу по безробіттю в сумі 5 168,21 грн., 1 632,26 грн. та 5 011,02 грн., відповідно, а всього 11 811,49 грн.

Центром зайнятості проведено розслідування страхових випадків і обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яким встановлено, що ОСОБА_4 з 9 вересня 2003 року зареєстрований як фізична особа - підприємець та на час реєстрації був зайнятою особою і не мав права на отримання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю.

12 травня 2014 року Центр зайнятості пред'явив ОСОБА_4 претензію № 19 про добровільне повернення коштів в сумі 11 811,49 грн., однак, останній вказані кошти не повернув, у зв'язку з чим, Центр зайнятості звернувся до суду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, виходив з того, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши державну допомогу по безробіттю, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, в даному випадку позов пред'явлено про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_4, а тому не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 22 вересня 2015 року (справи № 21-1884а15, № 21-2209а15), яка відповідно до положень статті 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх судів України.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Не спростовують таких висновків й наведені в касаційній скарзі Центру зайнятості доводи, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, якщо визнає, що при його ухваленні суд не порушив норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 222, 224, 231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Новомиргородського районного центру зайнятості Кіровоградської області залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

О.Ф. Ситников

Ю.К. Черпак