Справа № 759/5454/15-а
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

11 квітня 2016 року № 759/5454/15-а
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні
за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у

місті Києві державної адміністрації

про зобов`язати вчинити дії

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської РДА м. Києві (надалі Відповідач) про визнання рішення Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, а саме: зняття з обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб інваліда війни ОСОБА_1 , який має право на пільги, протиправним; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації вчинити дії, а саме: - включити до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, інформацію про інваліда війни ОСОБА_1 ; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації повідомити підприємства та організації, що надають пільги, про включення інформації про інваліда війни ОСОБА_1 до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що дії Відповідача, який «зняв з обліку в Реєстрі» Позивача є протиправними, тому позивач вимушений звертатись до суду.

В судовому засіданні представник Позивача та Позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав зазначених в запереченнях на позовну заяву. В обґрунтування заперечень Відповідач зазначає, що громадянин ОСОБА_1 перебував на обліку в Реєстрі, як інвалід війни II групи до 31.01.2015р. Відповідно до листа Святошинського районного в місті Києві військового комісаріату № 4/578/4 право на статус учасника бойових дій згідно рішення комісії Київського міського військового комісаріату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни позивач офіційно втратив 30.01.2015, тому Позивач був знятий з обліку в Реєстрі з 31.01.2015р, а отже, відповідач вважає, що в його діях відсутні порушення прав Позивача.

В судовому засіданні представник Відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову.

Судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини четвертої статті 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу засідання комісії Київського міського військового комісаріату з розгляду статусу ветеранів війни №6 від 22.06.2001 року, комісією було прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій на підставі поданих ним документів.

Так, 10.11.2014р. до Святошинського РВК надійшов запит від Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва про уточнення періоду виконання обов`язків військової служби ОСОБА_1 у ЧССР.

Після проведеної перевірки документів ОСОБА_1 . Святошинським РВК була направлена відповідь із висновком до УПФУ в Святошинському районі про те, що ОСОБА_1 знаходився на території ЧССР після періоду, визначеного постановою КМУ №63 від 08.02.1994р. як періоду бойових дій.

Крім того, 27.11.2014р. Святошинським ВРК було направлено лист до ІНФОРМАЦІЯ_1 із запитом стосовно перевірки підстав надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 . Підставою для запиту стало виявлення невідповідності строків проходження ОСОБА_1 військової служби на території Чехословаччини із періодом, встановленим як період ведення бойових дій на території даної держави.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994 року, період бойових дій на території Чехословаччиии визначений з 20 серпня 1968 року по 01 січня 1969 року.

В архівній довідці виданій ОСОБА_1 Центральним архівом Міністерства оборони Російської Федерації, зазначена дата його прибуття для проходження військової служби та зарахування до особового складу військової частини польова пошта № НОМЕР_1 17 травня 1969 року (наказ №136 від 17.05.1969р.) У військовому квитку позивача у розділі «Проходження військової служби» у графі «Дата зарахування до частини та номер наказу» зазначена дата 17.05.1969 року.

До Святошинського РВК 24.12.2014р. надійшла відповідь із ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої у клопотанні ОСОБА_1 про видачу дубліката посвідчення бойових дій відмовлено на підставі проведеної додаткової перевірки.

Перевіркою було встановлено, що ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил 13.11.1968р. і проходив військову службу у складі військової частими № НОМЕР_2 у місті Борисов. У військову частину польова пошта № НОМЕР_1 , яка дислокувалась на території ЧССР, ОСОБА_1 прибув лише 17.05.1969 року.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Київського міського військового Комісаріату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни №1 від 30.01.2015року, комісією було прийнято рішення про те, що ОСОБА_1 втратив право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки перебував на території ЧССР після закінчення періоду бойових дій, що визначений постановою КМУ №63 від 08.02.1994р.

Відповідач зазначає, що відповідно до листа Святошинського районного в місті Києві військового комісаріату № 4/578/4, право на статус учасника бойових дій згідно рішення комісії Київського міського військового комісаріату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни позивач офіційно втратив 30.01.2015, тому був знятий з обліку в Реєстрі з 31.01.2015р.

Також, Відповідач зазначив, що прийняття письмових рішень при наповненні та веденні Єдиного державного автоматизованим реєстром осіб, які мають право на пільги не передбачено Положенням.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Підстави набуття статусу інваліда війни встановлено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ (далі по тексту Закон №3551-ХІІ).

За змістом частини 1 та 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни віднесені особи, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій, у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни. Отже, за правилами цієї норми проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Надання статусу інваліда війни відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "ветеран війни", яке міститься у статті 4 цього Закону. А відповідно до частини 1 статті 4 зазначеного Закону, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Позивач отримав інвалідність за наслідками травми та захворювань, що здобуті в процесі виконання ним своїх посадових обов`язків під час проходження військової служби в лавах Збройних Сил, вказане не може бути ототожненим з участю у захисті Батьківщини чи бойових діях на території України або інших країн.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Переліку держав і періодів / бойових дій на їх території бойові дії на території в Чехословаччині велися з 20.08.68 р. по 01.01.1969 р., в той час, як підтверджується матеріали справи, Позивач проходив військову службу в Чехословаччині з 17.05.1969 р. по 21.12.1970 р. вже після закінчення бойових дій.

Крім того, Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що Позивач отримав поранення під час бойових дій, оскільки записи про отримання поранення в матеріалах справи відсутні, наявні лише пояснення Позивача.

Так, у зв`язку з позбавленням комісією Київського міського військового комісаріату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни (витяг із протоколу № 1 від 30.01.2015 року) ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, виникають підстави, за якими позивач втрачає право на встановлений раніше статус інваліда війни, оскільки перестають виконуватись умови пункту 7 статті 7 Закону.

Механізм включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги (далі Реєстр) інформації про пільговика визначений Положенням про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року №117 Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (надалі Положення №117).

Відповідно до п. 3 Положенням, що Управління організовує збирання, систематизацію і зберігання інформації про пільговика та забезпечує її автоматичне використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; веде облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки; вносить до Реєстру відповідні уточнення у разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надає консультації пільговикам, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Враховуючи, що на адресу Відповідача надійшов лист Святошинського районного в місті Києві військового комісаріату № 4/578/4 право на статус учасника бойових дій згідно рішення комісії Київського міського військового комісаріату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни Позивач офіційно втратив 30.01.2015, а тому, у відповідності до вимог законодавства, Відповідачем було вчинено дії по знятю з обліку в Реєстрі з 31.01.2015 р. Позивача.

Крім того, Суд звертає увагу, що відповідно до ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно норм ч. 1 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктами першим та другим частини другої цієї ж статті Закону №3551 встановлено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа: 1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; 2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Згідно частини п`ятої статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII ( далі Закон №2232) строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Верховний Суд України в постанові у справі №21-528а14 від 20.01.2015 року дійшов висновку, що за правилами норми ч.5 ст.2 Закону №2232 проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожнім участі у бойових діях та захисту Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Також в цій постанові Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що «…інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону №3551-XII (під час воєнних дій), а одержана внаслідок проходження військової служби, а тому ОСОБА_2 не може вважатися інвалідом війни».

Крім того, Верховний суд України зазначив, що «надання статусу інваліда війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону. А відповідно до частини першої статті 4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на територіях інших держав».

На підставі аналізу наведених вище норм матеріального закону, якими регулюються спірні відносини; виходячи з встановлених обставин цієї справи, Суд прийшов до висновку про те, що дії (рішення) Відповідача в частинні повернення Позивачу статусу «прирівняного до інвалідів війни» відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551 є правомірною та такими, що ґрунтується на законі, а тому в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки всі позовні вимоги є похідними від вимоги позивача про визнання протиправною відмови відповідача поновити статус інваліда війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суд України від 21.05.2015 р. по справі N К/800/6106/15.

Суд звертає увагу, що Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом щодо скасування рішення Святошинського районного в місті Києві військового комісаріату № 4/578/4.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначені факти, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук