Справа № 809/699/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Справа № 876/1083/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року у справі № 809/699/15 за позовом ОСОБА_2 до Голови Івано-Франківської обласної ради Скрипничука Василя Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління майна спільної власності територіальних громад області обласної ради про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В:

16.02.2015р. Приватний підприємець ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Голови Івано-Франківської обласної ради Скрипничука В.М., просив визнати дії відповідача, направлені на відмову у продовженні договору оренди нерухомого майна, що знаходиться на АДРЕСА_1, висловлені у листі №9/198/4/196 від 28.01.2015р. протиправними.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.01.2016р. в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.01.2016р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на момент надання даного приміщення в оренду таке використовувалось як сміттєзвалище, жодного доходу не давало і створювало антисанітарні умови. Відмовляючи в продовженні договору оренди приміщення відповідач порушив Порядок передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, а саме встановлений порядок погодження, надання згоди або відмови в наданні згоди на оренду майна. Питання на підставі письмового звернення щодо продовження договору оренди ані відповідачами, ані постійною комісією обласної ради не розглядалось, а тому дії з цього приводу є протиправними.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, відповідач та третя особа повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та провадження у справі закрити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2013 року між Івано-Франківською обласною радою (Орендодавець), підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) та Коломийською центральною районною лікарнею (Балансоутримувач) укладено договір оренди нерухомого майна.

Відповідно до п.1.1 Договору предметом договору є передання у строкове платне користування частини приміщень першого поверху загальною площею 38,24 кв. м., що перебуває на балансі Коломийської центральної районної лікарні за адресою: АДРЕСА_1.

Термін дії цього договору встановлено з 01.02.2013р. до 01.02.2015р. Відповідно до п.7.8 Договору Договір оренди підлягає продовженню при умові, що Орендар належним чином виконував умови Договору, у тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату, і не пізніше як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору подав Орендодавцеві письмову заяву на продовження терміну його дії (а.с.8-12).

18.12.2014р. ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківської обласної ради із заявою щодо продовження оренди приміщення на АДРЕСА_1, за результатами розгляду якої листом від 28.01.2015р. повідомлено наступне: «Коломийська центральна районна лікарня повідомила обласну раду про необхідність використання орендованих приміщень для власних потреб, а тому як Балансоутримувач не погоджує поновлення договору оренди на новий строк. Враховуючи зазначене та відповідно до п.7.9 договору оренди нерухомого майна від 01.02.2013р., цей договір продовженню не підлягає».

Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з ч.2 ст.10 Закону № 280/97-ВР обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 55 Закону № 280/97-ВР визначено, що голова обласної ради вирішує, в тому числі, питання, дорученні йому радою.

Частиною 1 ст.60 Закону № 280/97-ВР територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992р. № 2269-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до листа від 31.12.2014р. №712/01-02/01 Коломийська ЦРЛ заперечувала щодо продовження оренди нерухомого майна від 01.02.2013р.(а.с.41).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надавши відповідь на звернення фізичної особи-підприємця відповідач діяв у межах наданих йому повноважень. При цьому, розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною 1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України, термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З аналізу позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що причиною звернення до суду стало повідомлення відповідача про відсутність підстав для продовження дії договору оренди приміщення на АДРЕСА_1 на новий строк, яким користується позивач.

На переконання колегії суддів, даний спір є спором про захист права користування (оренди) приміщення. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди нерухомого майна можлива лише за наявності волевиявлення на те сторін, яке з боку уповноваженого органу оформлюється відповідним рішенням.

При цьому колегія суддів зауважує, що Івано-Франківська обласна рада, реалізуючи право розпорядження майном, що перебуває у спільній власності територіальної громади, має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження таким майном, тобто є рівноправним суб'єктом таких відносин.

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування майном, а саме - права оренди нерухомого майна, а обласна рада, яка є розпорядником комунального нерухомого майна, інтереси якої представляє відповідач як уповноважена посадова особа Ради, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом.

У цьому спорі учасники орендних правовідносин не підпорядковані один одному, а отже, суб'єкт владних повноважень - Івано-Франківська обласна рада та її голова, владних управлінських функцій не здійснювали.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2013р. (справа № 21-345а13), 11.11.2014р. (справа № 21-493а14) та від 09.12.2014р. (справа № 21-308а14), які з врахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковими для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Також слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

На підставі аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи колегії суддів приходить до переконання, що у випадку, що розглядається, спір за своєю сутністю не є публічно-правовим, а приватноправовим, оскільки вимоги позивача не підпадають під дію ст.17 КАС України, такий має розглядатися за правилами господарського судочинства, що є наслідком скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Колегія суддів в силу приписів ч.2 ст.157 КАС України роз'яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року у справі № 809/699/15 - скасувати та провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Голови Івано-Франківської обласної ради Скрипничука Василя Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління майна спільної власності територіальних громад області обласної ради про визнання дій протиправними - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 29.04.2016р.