Справа № 2а-4938/12/2670
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Д О Д А Т К О В А П О С Т А Н О В А
25 квітня 2016 року м. Київ № 2а-4938/12/2670
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації
про стягнення невиплаченої заробітної плати, -
ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач), в якому просив стягнути з останньої: недоплачену йому мінімальну заробітну плату в розмірі 751,25 грн.; невиплачену премію за березень 2006 року з урахуванням інфляції в розмірі 4 302,54 грн.; стягнути на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток з урахуванням інфляції з 24 квітня 2007 року по день фактичного розрахунку станом на 01 березня 2012 року за весь час затримки виплати середній заробіток в розмірі 420 746,89 грн.; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1 млн. грн.
05.06.2012 Окружним адміністративним судом міста Києва винесено постанову по справі № 2а-4938/12/2670, якою вказаний адміністративний позов було задоволено частково, а саме - вирішено стягнути з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 15,25 грн., та відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
04.07.2012 ОСОБА_1 подав до канцелярії суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначив, що суд не вирішив одну із заявлених ним вимог, а саме - вимогу про стягнення з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку з урахуванням інфляції з 24.04.2007 по день фактичного розрахунку станом на 01.03.2012 за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 420 746,89 грн.
Додатковою ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2012 адміністративний позов ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку з урахуванням інфляції з 24.04.2007 по день фактичного розрахунку станом на 01.03.2012 за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 420 746,89 грн. - залишений без розгляду.
В подальшому ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано додаткову ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2012, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення невиплаченої заробітної плати направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2015 адміністративну справу № 2а-4938/12/2670 прийнято до провадження суддею Гарником К.Ю.
Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2016 дану адміністративну справу передано на розгляд судді Іщуку І.О. з підстави припинення повноважень судді Гарника К.Ю.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2016 адміністративну справу № 2а-4938/12/2670 прийнято до провадження суддею Іщуком І.О. та призначено судове засідання.
В судовому засіданні 16.03.2016 позивач підтримав заявлені вимоги, та додатково зазначив, що на сьогоднійшній день Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація не виконала постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2012 щодо виплати на користь ОСОБА_1 присудженої суми коштів у розмірі 15,25 грн. А тому як наслідок розмір середнього заробітку, який з урахуванням часу затримки проведення повного розрахунку по виплаті заробітної плати підлягає стягненню з відповідача в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю, станом на день судового засідання збільшився.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив.
В судовому засіданні 16.03.2016 за участю позивача суд, керуючись нормами ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.
Вирішуючи заяву позивача суд виходить із наступного.
Згідно ст. 168 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення. Суд ухвалює додаткове судове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши думку позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2004 відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.01.2004 № 14-к ОСОБА_1 було призначено на посаду спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району з посадовим окладом 151,80 грн. на місяць.
Протягом періоду з 12.01.2004 по 26.05.2006 позивач перебував на вказаній посаді в Святошинській районній у м. Києві державній адміністрації до моменту призначення його відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.05.2006 № 206-к на посаду спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з посадовим окладом 460 грн. на місяць та із збереженням раніше встановлених йому надбавок.
Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.01.2007 № 40-к ОСОБА_1 спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури переміщено з 30.01.2007 у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста І категорії з посадовим окладом 460 грн. на місяць та із збереженням раніше встановлених йому надбавок.
Розпорядженням Голови Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.04.2007 № 172-к позивач був звільнений з займаної посади спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району з 24.04.2007 з підстави відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України). Також даним розпорядженням про звільнення ОСОБА_1 надано доручення відділу бухгалтерського обліку виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12.01.2007 по 24.04.2007.
Згідно наданих відповідачем на виконання судового запиту від 29.12.2015 № 2а-4938/12/2670 копій кадрової документації (картки-довідки форми № 388 за 2007 рік та довідок про нарахування та виплату Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією заробітної плати ОСОБА_1 за січень-квітень 2007 року), заробітна плата позивача за лютий 2007 року склала 2 440,97 грн. (в тому числі матеріальна допомога у розмірі 756,86 грн.), за березень 2007 року склала 1 668,32 грн., а за квітень 2007 року - 1 920,30 грн. (в тому числі вихідна допомога у розмірі 793,20 грн., компенсація невикористаної щорічної відпустки - 344,62 грн.).
За твердженням позивача, Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією в порушення вимог ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України не було проведено повного розрахунку належних до виплати сум при його звільненні (а саме: за лютий 2004 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 189,75 грн., що нижче за законодавчо встановлену на той період мінімальну заробітну плату (205 грн.); виплачено у неповному розмірі премію за березень 2006 року), що призвело до затримки розрахунку при звільненні протягом періоду з 24.04.2007 по 01.03.2012 у розмірі 420 746,89 грн. (з урахуванням інфляції та розміру середньоденної заробітної плати 272 грн.).
У зв'язку з цим ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, який був частково задоволений постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2012 по справі № 2а-4938/12/2670.
Зокрема, в ході судового розгляду даної справи Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що 24.04.2007 Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація виплатила ОСОБА_1 не всю суму заробітної плати, на яку він мав право згідно закону. А саме - позивачу не було виплачено заробітну плату за лютий 2004 року у розмірі 15,25 грн. (різниця між нарахованою (виплаченою) заробітною платою за лютий 2004 року в сумі 189,75 грн. і мінімальною заробітною платою у розмірі 205 грн.). Водночас посилання позивача на факт недоплати йому премії за березень 2006 року суд визнав необґрунтованими, та відповідно відмовив в цій частині позову.
Дана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2012 по справі № 2а-4938/12/2670 залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013, та в силу норм ч. 3 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили (відомості про що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень).
Відповідно ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - забезпечується державою.
Статтею 115 КЗпП України (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.2 вказаного Закону до структури заробітної плати входить основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.
При цьому, умови оплати праці державним службовцям визначені статтею 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, якою, зокрема, встановлено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
В силу норм статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
В свою чергу нормами ч. 1 ст. 116 цього Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 №21-1765а15.
Установивши ту обставину, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини (про що зазначено в постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 по справі № 6-114цс13).
Як свідчать матеріали даної справи, відповідач мав виплатити позивачу на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2012 по справі № 2а-4938/12/2670 кошти в сумі 15,25 грн., - різницю між законодавчо встановленою мінімальною заробітною платою та фактично нарахованою і виплаченою заробітною платою за лютий 2004 року.
Зі слів позивача, що не були спростовані відповідачем, дане рішення суду від 05.06.2012, що набрало законної сили, Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією досі виконано не було. У зв'язку з чим суд приходить до висновку про не проведення відповідачем станом на день розгляду справи в суді остаточного розрахунку з позивачем по виплаті всієї заробітної плати, а саме в частині 15,25 грн. починаючи з лютого 2004 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, предметом даного спору, переданого на вирішення суду, є стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.
За даними останнього поданого позивачем розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 у зв'язку із затримкою виплати усіх сум заборгованості, з дня його звільнення - 24.04.2007 по 17.09.2015, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача в порядку ст. 117 КЗпП України, на переконання позивача, складає 1 106 756,72 грн. (з урахуванням втрат від інфляції).
При цьому, розмір фактично недоплаченої позивачу суми заробітної плати за лютий 2004 року (15,25 грн.), проіндексованої з урахуванням ст. 24 Закону України «Про оплату праці» (в силу якої компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін, встановленому чинним законодавством) та у відповідності порядку, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», за період з лютого 2004 року по квітень 2016 року становить 5 209,40 грн. (15,25 грн. х 341,6%), тобто наведена сума коштів значно менша за заявлену позивачем до стягнення (420 746,89 грн.).
При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.
Зокрема, в зазначеній постанові Кабінету Міністрів України № 100 наведений наступний механізм здійснення відповідного розрахунку у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз. 3 п. 2 Порядку).
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абз. 4 п. 2 Порядку).
Згідно п. 5 і 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.
При цьому перелік виплат, що включаються та не включаються у розрахунок середньої заробітної плати, визначений у п. 3 і 4 зазначеного Порядку). Зокрема, до виплат, що не включаються до розрахунку середньої плати відносяться одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
З матеріалів справи судом встановлено, що 24.04.2007 відповідачем прийнято розпорядження № 172-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Нарахування заробітної плати у лютому 2007 року становило 2 440,97 грн., в тому числі з сумою нарахованої матеріальної допомоги на вирішення соціальних проблем у розмірі 756,86 грн. Між тим, п. 3 Порядку № 100 передбачено, що одноразові виплати, - такі як матеріальна допомога, не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження.
Отже, матеріальна допомога, нарахована (виплачена) в лютому 2007 року, в розрахунок середньої заробітної плати не береться.
Нарахування заробітної плати у березні 2007 року становило 1 668,32 грн.
Відомості про фактичну кількість відпрацьованих позивачем робочих днів впродовж лютого-березня 2007 року сторони суду не повідомили. У зв'язку з цим суд при розрахунку розміру середньої заробітної плати бере до уваги кількість робочих днів згідно з загальним графіком роботи підприємств, установ і організацій за відповідні місяці 2007 року.
Сума заробітної плати, яку необхідно врахувати при обчисленні середньої заробітної плати: 1 684,11 грн. (зарплата за лютий 2007 року (2 440,97 грн. - 756,86 грн.) + 1 668,32 грн. = 3 352,43 грн. (зарплата за березень 2007 року).
У відповідності до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата визначається наступним чином: 3 352,43 грн. / 41 робочий день сукупно за лютий і березень 2007 року = 81,7666.
Середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді визначається наступним чином: (20 робочих днів в лютому 2007 року + 21 робочий день в березні 2007 року) / 2 = 20,5 робочих днів.
81,7666 грн. х 20,5 робочих днів = 1 676,22 грн. - середньомісячна заробітна плата.
За даними календаря робочих днів у 2007 році (з 25.04.2007 по 31.12.2007) припадає 173 робочих днів, у 2008 році - 248 робочих днів, у 2009 році - 247 робочих днів, у 2010 році - 247 робочих днів, у 2011 році - 247 робочих днів, у 2012 році - 248 робочих днів, у 2013 році - 247 робочих днів, у 2014 році - 247 робочих днів, у 2015 році - 246 робочих днів, у 2016 році (за період з 01.01.2016 по 25.04.2016, тобто до вирішення спору) - 75 робочих днів. Всього за період з 25.04.2007 по 25.04.2016 відповідач зобов'язаний здійснити на користь позивача відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, в сукупності за 2 225 робочих днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який належить стягнути з відповідача на користь позивача за період з 24.04.2007 по 25.04.2016, становить 181 938,25 грн. виходячи з розрахунку (81,77 грн. х 2 219 робочих днів).
При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», постановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (п. 20).
Також, Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України у спорах цієї категорії, зокрема у постановах від 24.10.2011, 20.11.2013, 21.01.2015, 01.04.2015 (справи №№ 6-39цс11, 6-114цс13, 6-195цс14, 6-41цс15), врахування якої при відправленні правосуддя є обов`язковим в силу приписів ст. 244-2 КАС України.
Наявними матеріалами справи (постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2012 по справі № 2а-4938/12/2670) засвідчується, що вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені частково (а саме - в сумі 15,25 грн.). у зв`язку з чим, суд вбачає в даному випадку наявність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.
На думку суду згідно зі ст. 117 КЗпП України слід визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, в розмірі середньомісячної заробітної плати позивача за чотири місяці. Таким чином, суд приходить до висновку, що компенсація за затримку розрахунку при звільнені ОСОБА_1 повинна складати 6 704,88 грн.
Керуючись положеннями статей 158 - 163, 167, 168, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -
П О С Т А Н О В И В:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Стягнути з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 6 704,88 середнього заробітку за час затримки розрахунку.
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О.Іщук