Справа № 822/4270/14
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2016 р. м. Київ К/800/23740/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Ситникова О.Ф.,

Черпака Ю.К.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою Хмельницького міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Хмельницький міський центр зайнятості (далі - Центр зайнятості) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_4 незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3 463,05 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_4 під час перебування на обліку в Центрі зайнятості з 31 липня 2013 року по 21 листопада 2013 року виплачено допомогу по безробіттю в сумі 3 463,05 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 допомогу по безробіттю в період перебування на обліку в центрі зайнятості з 24 липня 2013 року по 21 листопада 2013 року отримав незаконно, оскільки з 1 лютого 2013 року по 31 липня 2013 року працював по цивільно-правовій угоді в ПРАТ «СК Арсенал Страхування», згідно з актом від 27 лютого 2014 року № 67. На його вимогу повернути цю допомогу не відреагував, а тому просив стягнути її в судовому порядку.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача кошти в сумі 3 463,05 грн.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухваленого ним рішення та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися судами в процесі її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 перебував на обліку в Центрі зайнятості з 24 липня 2013 року по 22 листопада 2013 року, на підставі його заяви від 24 липня 2013 року та згідно статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» надано статус безробітного з призначенням допомоги по безробіттю. В період з 31 липня 2013 року по 21 листопада 2013 року отримав допомогу по безробіттю в розмірі 3 463,05 грн.

Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 27 лютого 2014 року № 67 встановлено, що ОСОБА_4 перебував в цивільно-правових відносинах з ПРАТ «СК Арсенал Страхування» з 1 лютого 2013 року по 31 липня 2013 року, згідно з договором надання послуг № 27111210 від 1 лютого 2013 року.

1 квітня 2014 року Центр зайнятості надіслав ОСОБА_4 претензію № 23-02/1798 про добровільне повернення коштів в сумі 3 463,05 грн., однак, останній вказані кошти не повернув, у зв'язку з чим, Центр зайнятості звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до Центру зайнятості відповідач був безробітним та мав право на отримання допомоги по безробіттю, а тому вимоги про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3 463,05 грн. є безпідставними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що оскільки відповідач під час звернення до Центру зайнятості не повідомив всі відомості про обставини, що впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, то сума виплаченої допомоги підлягає стягненню з відповідача.

Однак, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши державну допомогу по безробіттю, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, в даному випадку позов пред'явлено про стягнення грошових коштів, що стали власністю ОСОБА_4, а тому не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 22 вересня 2015 року (справи № 21-1884а15, № 21-2209а15), яка відповідно до положень статті 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх судів України.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, оскільки суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Керуючись статтями 157, 222, 228, 231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2014 року та Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі в порядку адміністративного судочинства закрити.

Роз'яснити Хмельницькому міському центру зайнятості про право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

О.Ф.Ситников

Ю.К.Черпак