Справа № 813/762/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року справа № 813/762/16 Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.,

за участю:

представника позивача Голоюха С.В.,

представника відповідача Дорош А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговий дім "Волинь" до Дрогобицької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговий дім «Волинь» до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.12.2015 р. №, від 21.12.2015 р. №, від 21.12.2015 р. №, від 21.12.2015 р. № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки акта Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Львівській області, на підставі якого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення є безпідставними, а в ході перевірки відповідачем належним чином не досліджено всі обставини справи, що призвело до хибних висновків, які відображено в акті перевірки та які не відповідають вимогам чинного законодавства.

У подальшому позивач подав заяву про зменшення позовних вимог відповідно до якої просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.12.2015р. №№, в повному обсязі; скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.12.2015р. № в частині донарахування ПДВ в розмірі 1 116 967 грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 558 483 грн.; скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.12.2015р. № в частині завищення від'ємного значення ПДВ в сумі 551 146 грн.

Відповідач подав заперечення на позовну заяву мотивоване тим, що оскаржувані податкові повідомлення рішення є таким, що винесені з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки позивачем не доведено реальності господарських операцій із зазначеними у акті перевірки контрагентами.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав наведених у запереченнях.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідачем у період з 18.08.2015 року по 29.09.2015 року проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроторговий дім «Волинь», код за ЄДРПОУ-31120922 з питання дотримання вимог податкового законодавства за період 01.01.2013р. по 31.12.2014р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р.», про що 06.10.2015 року складено акт №678/22-10/31120922.

На підставі складеного акта перевірки відповідачем 21.12.2015 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 5186125 грн.;

- № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1117218 грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 558609 грн.;

- № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 77943 грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 38972 грн.;

- № про зменшення розміру від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 556 636 грн.

Спірні податкові повідомлення-рішення прийнято згідно викладених у акті перевірки висновків про порушення позивачем:

- п.44.1. п.44.3 ст.44, п.137.10 ст.137, пп. 135.5.4 п.135.5. п.135.2, п.135.1 ст.135, п.138.2. п.138.6 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, зі змінами та доповненнями в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток всього у сумі 5186125 грн., у тому числі: за 2014 рік у сумі 5186125 грн.;

- п. 189.1 ст.189. п.198.1, п.198.2. п.198.3, п.198.5, п. 198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, із внесеними змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в сумі 1117218 грн. у тому числі: за травень 2013 року у сумі 28 грн., за серпень 2013 року у сумі 587259 грн.. за вересень 20013 року у сумі 328 грн.. за жовтень 2013 року у сумі 168761 грн. за листопад 2013 року у сумі 251 грн.. за лютий 2014 року у сумі 20963 грн.. за березень 2014 року у сумі 176574 грн.. за травень 2014 року у сумі 131239 грн., за серпень 2014 року у сумі 31815 грн. завищено бюджетне відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість (ряд. 23.2) за травень 2014 року у сумі 77943 грн.. завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (ряд. 19 Декларації) за грудень 2014 року в сумі 556 636 грн.

- іі. 160.1 та п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.10 року, в

результаті чого занижено податкове зобов'язання по податку на доходи нерезидента у сумі4199.47 грн. у 3 кварталі 2013 року.

Таких висновків при перевірці позивача відповідач дійшов з огляду на те, що перевіркою не підтверджено фактичних господарських відносин позивача з ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті»; ТзОВ «За-Стройбуд», ТзОВ «Юстана» та не проведено коригування податкового кредиту в сторону зменшення на суму ПДВ з кредиторської заборгованості перед ТзОВ «Юстана», яка ліквідована.

З матеріалів справи судом встановлено укладення позивачем з: ТзОВ «Виар Плюс» договору №ВР1303.14 від 13.03.2014р., договору №3103.14 від 31.03.2014р.; з ТзОВ «Агротехнологія» договору №8РС 1403.14 від 14.03.2014 року; з ТзОВ «Поберіжжя» договору №1403.14 від 14.03.2014 року; з ТзОВ «Укрснаб-Агро» договору №050301.14 від 05.03.2014р. предметом яких є поставка позивачеві Товару на умовах СРТ. Умовами вказаних договорів передбачена поставка позивачеві макухи соняшникової ТзОВ «Віар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро» та її оплата Позивачем.

На виконання вказаних договорів продавцями здійснено поставки товару позивачеві згідно видаткових накладних №РН-0000025 від 13.03.2014р., №РН-0000026 від 13.03.2014р., №РН-0000031 від 14.03.2014р., №РН-0000012 від 15.03.2014р., №РН-0000033 від 16.03.2014р., №РН-0000035 від 17.03.2014р., №РН-0000039 від 19.03.2014р., №РН-0000040 від 20.03.2014р., №РН-0000042 від 24.03.2014р., №РН-0000051 від 26.03.2014р., №РН-0000061 від 28.03.2014р., №РН-0000067 від 31.03.2014р., №РН-0000068 від 31.03.2014р., №РН-0000094 від 01.04.2014р., №РН-0050 від 02.04.2014р., №РН0051 від 02.04.2014р., №РН-0052 від 03.04.2014р., №РН-0000048 від 15.03.2014р., №РН-0000048 від 15.03.2014р., №66 від 16.03.2014р., №72 від 17.03.2014р., №93 від 16.03.2014р., №29 від 12.03.2014р., №31 від 13.03.2014р. та видано позивачеві належним чином оформлені податкові накладні №17 від 13.03.2014р., №18 від 13.03.2014р., №23 від 14.03.2014р., №24 від 15.03.2014р., №25 від 16.03.2014р., №27від17.03.2014р., №31 від 19.03.2014р., №32від20.03.2014р., №34 від 24.03.2014р., №43 від 26.03.2014р., №53 від 28.03.2014 р., №59 від 31.03.2014р., №60 від 31.03.2014р., №12 від 01.04.2014р., №5 від 02.04.2014 р., №6 від 02.04.2014 р., №7 від 03.04.2014 р., №8 від 15.03.2014р., №8 від 15.03.2014р. №66/2 від 16.03.2014р. №72/2 від 17.03.2014р. №93/2 від 24.03.2014р., №8 від 12.03.2014 р., №10 від 12.03.2014р.

Придбаний у «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро» позивачем оплачений в повному обсязі в безготівковому порядку, що підтверджується долученими до справи платіжними дорученнями.

Товар поставлявся в Порт/Термінал на умовах визначених договором з перевізником, підтвердженням чого є долучені до справи товарно-транспортні накладні: № 045906 від 23.03.2014р.; 001056 від 25.03.2014р.; № 001060 від 26.03.2014р.; № 001061 від 28.03.2014р.; № 045348 від 22.03.2014р.; № 001052 від 20.03.2014р.; № 001051 від 20.03.2014р.; № 045347 від 19.03.2014р.; № 045346 від 17.03.2014р.; № 117820 від 16.03.2014р.; № 045335 від 16.03.2014р.; № 117822 від 15.03.2014р.; № 045909 від 15.03.2014р.; № 045341 від 15.03.2014р.; № 045345 від 14.03.2014р.; № 045902 від 13.03.2014р.; № 045901 від 13.03.2014р.; № 045343 від 12.03.2014р.; № 045344 від 12.03.2014р. № 001069 від 01.04.14р.; 043569 від 02.04.2014р.; № 001064 від 01.04.2014р.; № 001068 від 01.04.2014р.; № 001067 від 01.04.2014р.; № 001070 від 02.04.2014р., № 001069 від 01.04.14р.; 043569 від 02.04.2014р.; № 001064 від 01.04.2014р.; № 001068 від 01.04.2014р.; № 001067 від 01.04.2014р.; № 001070 від 02.04.2014р., №220149 від 15.03.2014р., №000283 від 16.03.2014р., №000318 від 16.03.2014р., №000361 від 17.03.2014р., №000319 від 23.03.2014р., №000652 від 11.03.2014р., №000690 від 11.03.2014р., №000692 від 12.03.2014р., №035461 від 14.03.2014р.

Загальна кількість поставленого згідно ТТН товару відповідає тій що визначена в видаткових та податкових накладних.

Судом встановлено, що у подальшому позивачем весь товар, придбаний у «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро» проданий компанії "Tenfore Systems UK», згідно укладеного контракту №8РС 1303 від 13.03.2014р., що підтверджується долученими до справи митними деклараціями 508040000/2014/001038 від 04.04.2014р., 508040000/2014/001502 від 13.05.2014р., 508040000/2014/001636 від 26.05.2014р.,

Також судом встановлено укладення позивачем з ТзОВ «Люна» договору №26-11/12-ТС від 26.11.2012р., з ТзОВ «Аква Сіті» договору генерального підряду №1 від 18.01.2012р., з ТзОВ «Екоінтех» договору підряду №03-11/14-ТС від 03.11.2014 року, з ТзОВ «Цифрові технології-захід» договору підряду на виконання робіт №ЦТ-01/10.14 від 01.10.2014 року, предметом яких є виконання ряду робіт по облаштуванню та ремонту басейну.

Про виконання робіт сторонами підписані договірні ціни, акти виконаних робіт, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, акти прийому-передачі матеріалів, локальні кошториси на будівельні роботи, підсумкові відомості ресурсів податкові накладні. Оплата всіх робіт позивачем проводилася у безготівковому порядку згідно долучених до справи платіжних доручень.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р., обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

У статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог п.3.2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Крім того, Наказом ДПА України «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємства та порядку її складання» від 29.03.2003 р. №143, передбачено, що дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704.

Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 цього Закону).

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Відповідно до п.14.1.27 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За своїм змістом наведені норми Податкового кодексу України передбачають як підставу для не включення до валових витрат лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства нереальних сум, непідтверджених будь-якими документами взагалі, а для підтвердження включення витрат до складу валових витрат необхідні документи, оформлені відповідно до вимог, встановлених статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у ПК України (п.140.5 ст.140), не дозволяється.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених фактичних обставин справи, твердження відповідача щодо недоведеності господарських операцій позивача з ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті», щодо придбання товарів, якщо витрати на їх придбання підтверджені первинними документами, правочини позивача не визнані у встановленому законом порядку недійсними і немає інших відомостей, які б свідчили про завищення позивачем в цьому випадку податкового кредиту, є безпідставними.

Згідно п. 198.3.ст.198 Податкового Кодексу України , податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.180.1. Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платником податку є:

1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;

3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також:

- особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством;

- особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій:

а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

б) дата отримання податкової накладної.

У відповідності до п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (п.201.6 Податкового Кодексу України).

Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами (п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України).

Податковим Кодексом України передбачено лише один випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку - відсутність податкової накладної.

Як встановлено судом та знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, між позивачем та ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті», відбулися господарські операції, факт виконання яких підтверджується належними та допустимими доказами, відтак позивач правомірно відобразив податкові накладні у податковому обліку і правомірно сформував податковий кредит.

Також до справи долучено належним чином оформлені податкові накладні отримані позивачем від ПП «Кон-Форто» та ТзОВ «Профмаг», чим спростовано твердження відповідача про відсутність таких податкових накладних у позивача та безпідставне віднесення позивачем зазначених у них сум до податкового кредиту.

Закріплений у ч. 1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ч.1 ст. 69 КАС України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 203 ч.5 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, в системному аналізі цих норм для визнання правочину нікчемним повинні бути наступні умови: 1. Наявність самого правочину. 2. Відсутність у сторони (сторін) в момент вчинення правочину спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. 3. Наявність умислу на вчинення такого правочину.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини. спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Така правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсний».

В процесі розгляду справи, зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України, доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

Відповідач не звертався до суду із позовом про визнання недійсними правочинів укладених позивачем з ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті», і в Акті перевірки не зазначено, чи винесено обвинувальний вирок щодо будь-якої з осіб та чи притягнуто будь-яку з осіб ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті», до кримінальної відповідальності за злочини передбачені ст. 205 та ст. 212 Кримінального кодексу України щодо створення та господарської діяльності ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті»,. Відтак в матеріалах справи відсутні будь-які докази про визнання недійсним в установленому порядку вищевказаних правочинів чи докази порушення законодавства України в момент складання наявних у позивача податкових накладних.

Судом встановлено, що податкові накладні отримані позивачем від ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті»,, оформлені у відповідності до вимог п.201.1 Податкового кодексу України і містить необхідні реквізити, передбачені Податковим кодексом України.

Оскільки предметом доказування у даній справі є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування і добросовісність дій позивача, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування, то не можуть бути безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати зустрічних перевірок контрагентів позивача чи результати автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України (інша податкова інформація), на що посилається відповідач у справі.

Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, а згідно з ч. 2 цієї ж статті, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У п.38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

Суд звертає увагу відповідача, що позивач не може нести відповідальність за дії щодо нарахування та сплати податків ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті»,.

Посилання податкового органу на відсутність у підприємства-контрагента адміністративно-господарських можливостей для виконання господарських зобов'язань є загальним посиланням без конкретних обґрунтувань і само собою не свідчить про невчинення таким контрагентом торгових господарських операцій, адже підприємство не позбавлено права і можливостей залучати матеріально-технічні ресурси для здійснення господарської діяльності.

Встановлення певних фактів в ході оперативно-розшукових заходів, слідства у кримінальній справі, порушеній щодо осіб, причетних до створення підприємств (постачальників), не є підставою для звільнення від доказування обставин в адміністративній справі і без відповідного судового рішення у кримінальній справі такі факти самі собою не є достатнім доказом допущення суб'єктом господарювання (покупця) чи відсутності з боку останнього певного порушення і може оцінюватися адміністративним судом у сукупності лише з іншими допустимими доказами. До того ж докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, у даному випадку яким є обставини щодо реального вчинення позивачем господарських операцій та дотримання ним вимог законів при формуванні валових витрат та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Відтак висновки акта перевірки про відсутність господарських операцій позивача ТзОВ «Виар Плюс», ТзОВ «Агротехнологія», ТзОВ «Поберіжжя», ТзОВ «Укрснаб-Агро», ТзОВ «Цифрові технології захід», ТзОВ «Екоінтех»; ТзОВ «Люна» та ПП «Аква Сіті», не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Належні та допустимі докази в спростування факту здійснення господарських операцій позивачем у матеріалах справи відсутні.

Стосовно висновку викладеному у акті перевірки про завищення позивачем податкового кредиту за травень 2014р. в сумі 240583 грн. за рахунок не проведення корегування податкового кредиту в сторону зменшення на суму ПДВ з кредиторської заборгованості перед ТзОВ «Юстана», яка ліквідована у травні 2014р, то відповідно до п. 14.1.11 ст.14 ПК України безнадійною заборгованістю визнається заборгованість юридичних осіб, припинених у зв'язку з їх ліквідацією.

Підпунктом 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України встановлено, що до складу доходів включаються суми безнадійної кредиторської заборгованості. При цьому, вказана норма не містить жодного уточнення чи будь-якої іншої ідентифікації, що безнадійна кредиторська заборгованість включається до складу доходів за виключенням сум ПДВ у її складі. Вказана норма чітко визначає обов'язок платника податків відобразити у складі доходів звітного періоду (в даному випадку звітним періодом є рік) всю суму кредиторської заборгованості.

Стаття 192 ПК України визначає вичерпний перелік підстав для корегування податкового кредиту. Серед вказаного переліку відсутня така підстава для корегування податкового кредиту як списання безнадійної кредиторської заборгованості.

Твердження ж відповідача про необхідність корегування податкового кредиту при списанні безнадійної кредиторської заборгованості суперечить ст. 192 ПК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так як у даній справі оспорюється рішення прийняте відповідачем, суб'єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Вищенаведені встановлені судом фактичні обставини справи та норми діючого податкового законодавства вказують на обґрунтованість позовних вимог в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, на користь позивача належить стягнути судові витрати в сумі 113032,54 грн.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати винесені Дрогобицькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС у Львівській області податкові повідомлення-рішення від 21.12.2015р. № та №.

3.Визнати протиправним та скасувати винесене Дрогобицькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС у Львівській області податкове повідомлення-рішення від 21.12.2015р. № в частині донарахування ПДВ в розмірі 1116967 грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 558483 грн.;

4. Визнати протиправним та скасувати винесене Дрогобицькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС у Львівській області податкове повідомлення-рішення від 21.12.2015р. № в частині завищення від'ємного значення ПДВ в сумі 551146 грн.

5.Стягнути з Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроторговий дім "Волинь" (Львівська область, м. Трускавець, вул.. Городище 8, ЄДРПОУ - 31120922) судовий збір у розмірі 113032,54 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 28.04.2016 року.

Суддя Братичак У.В.