Справа № 815/1054/16
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1054/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Вовченко О.А., судді Харченко Ю.В., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 892-15 від 30.12.2015 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2012 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 30 грудня 2015 року № 892-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивача повідомлено 14.03.2016 року. Позивач зазначив, що він проходив військову службу в Іраку. За спеціальністю був інженером, тому на час проходження військової служби був направлений до військового заводу. Після закінчення служби позивача направили до пустелі, за новим проектом, який на той час впроваджувала влада Іраку. Як зазначає позивач, впродовж тривалого часу він займався дизайном матеріалів. В пустелі, поряд з ними знаходилась секретна організація, робота якої співпадала з роботою позивача, тому він неодноразово допомогав в дизайні матеріалів цій секретній організації. Після того, як влада дізналася про таку співпрацю з секретною організацією, позивачу було заборонено покидати країну. На думку позивача, знаходитись в Іраку було небезпечно, тому, не маючи змоги отримати захист від держави і почуватися в безпеці, перебуваючи під постійним наглядом поліції, позивач був вимушений покинути країну походження у пошуках міжнародного захисту. Крім того, в 2007 році батька позивача було вбито невідомими особами та до цього часу позивач не володіє інформацією щодо цього інциденту.

Позивач та його представник надали суду письмові пояснення та інформацію по країні походження позивача, представник позивача за згодою останнього подав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, та також подала до суду клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Заперечення відповідача вмотивовані тим, що під час першого та другого звернення позивача за захистом в Україні, ним надавалися суперечливі пояснення. Відповідач посилається на те, що інформацією по країні походження позивача підтверджується стабілізація ситуації в Іраку, і на даний час при владі знаходяться шиїти, до яких належить позивач. Крім того, відповідач зазначає, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Іраку з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Ані під час перебування на Батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити також відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні його постійного проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Проживання родини позивача на Батьківщині це підтверджує.

Керуючись ч.4 ст.122 КАС України, оскільки усі особи, які беруть участь у справі, просили про розгляд справи в письмовому провадженні, суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши в порядку письмового провадження надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, уродженцем м.Багдад, район Аль-Хадраа. За національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, також володіє англійською та російською мовами. Позивач є військовозобов'язаним, має військове звання - рядовий.

Позивач одружений на громадянці Іраку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має доньку на ім'я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Серед членів сім'ї позивача в Іраку в м.Багдад залишились проживати: брат - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5, брат - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6, сестра - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, жінка - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, донька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4

На території України з 1995 по 2006 року позивач працював продавцем у м. Києві, з 2006 року по 2007 рік працював таксистом у м. Києві, з 2007 по 2009 роки працював на складі у м. Одесі та з 2011 року працював на складі в селі Акаржа в Одеській області.

21.04.1994 року позивач виїхав з Іраку до Йорданії, м.Аман, де він перебував 1 день. Після чого позивач виїхав до Ємену, де проживав протягом одного року, працював інженером та мав достатній заробіток. Під час знаходження позивача у Ємені до нього приїхала його дружина, разом з якою вони виїхали з Ємену до Росії, де перебували протягом 10 днів, після чого влітку 1995 року прибули разом до України з метою потрапити через Україну до країн ЄС. На територію України позивач та його дружина потрапили літаком з офіційно оформленими документами на їх ім'я та мали візи. В Києві заявник влаштувався на роботу реалізатором на ринку. Під час знаходження в Україні дружина заявника завагітніла, та за бажанням позивача виїхала до Іраку, де народила дитину та проживає там разом з дочкою позивача до теперішнього часу.

12.06.2007 року позивач вперше звернувся за захистом до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою № 138 про надання статусу біженця.

Причиною звернення за захистом у червні 2007 року позивач зазначив те, що він поїхав з Іраку в 1994 році, оскільки влада ОСОБА_9 обмежувала його свободу. У 1991 році Ірак захопив Кувейт, через що, США після визволення Кувейту оголосили блокаду Іраку. В цей час до Іраку регулярно приїжджали різні міжнародні комісії. Позивача, як і інших державних службовців на час приїзду цих комісій зачиняли, щоб вони не спілкувались з іноземцями та не розповіли якісь державні таємниці. Тому позивач за гроші через посередників зробив собі паспорт для виїзду за кордон. У квітні 1994 року позивач виїхав з Іраку до Йорданії, потім до Ємену. В Ємені до нього приїхала жінка, з якої він виїхав до Росії, а звідти - до України. Восени 1995 року його жінка через вагітність повернулася до Іраку, де проживає на даний час. Позивач до Іраку повернутись не зміг через події, що там відбуваються. Після падіння режиму ОСОБА_9 позивач також не може повернутися на Батьківщину, оскільки в Іраку постійно відбуваються конфлікти між сунітами та шиїтами. Два тижні тому позивач телефонував додому і йому розповіли, що на цій підставі вбито його батька.

07.04.2008 року рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 221-08 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем.

Не погодившись з даним рішенням, позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008 року по справі № 2-а-6892/08, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2010 року по справі № 22-а-10535/08, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2010 року (К-7131/10) постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2010 року залишено без змін.

30.06.2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою № 279 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім викладеного у заяві про надання статусу біженця № 138 від 12.06.2007 року, причиною повторного звернення позивач додатково зазначив, що ситуація в Іраку загострилась через релігійні протистояння сунітів та шиїтів. У 2007 році особи в масках прийшли в дім позивача та вбили його батька. Також вони напали на його брата на установчі дані ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5, якому розбили голову та майже не вбили. Позивач пояснив, що ніхто не заступився, оскільки всі люди бояться за своє життя, оскільки вони не захищені з боку влади.

17 серпня 2012 року наказом № 63 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № ODS 12/160.

30.12.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 892-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

14 березня 2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 56 від 19 лютого 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України № 892-15 від 30.12.2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі за текстом - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_1, зокрема, ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час проведення анкетування у протоколі від 12.07.2007 року причиною виїзду з Іраку позивач називав трудову діяльність на державному підприємстві та неможливість спілкування з іноземними колегами. Також позивач вказав, що повернення на Батьківщину неможливе у зв'язку релігійними обставинами, через протистояння між сунітами та шиїтами.

При цьому, під час проведення співбесіди 16.07.2007 року позивач повідомив, що працював спеціалістом по металу на заводі з виготовлення атомної зброї.

Під час проведення анкетування 30.07.2012 року ОСОБА_1 зазначив, що основною причиною виїзду з Батьківщини є нестабільна ситуація в країні. В заяві від 30.07.2012 року та під час анкетування 30.07.2012 року позивач жодного разу не згадав про трудову діяльність на заводі з виготовлення атомної зброї та володіння секретною інформацією. Позивач лише зазначав про неможливість спілкування з іноземними колегами та про протистояння між сунітами та шиїтами.

Під час проведення анкетування 17.08.2012 року позивач також не згадав про свою трудову діяльність на заводі з виготовлення атомної зброї, лише зазначив релігійні проблеми, протистояння між сунітами та шиїтами.

При цьому, причиною виїзду з Іраку зазначено саме переслідування з боку влади, а не з релігійних мотивів.

Разом з тим, як зазначив позивач на співбесіді 17.08.2012 року, під час виїзду з Іраку в нього не було жодних проблем.

Як стверджує позивач, в пустелі знаходилася секретна організація і позивач неодноразово допомагав їй в дизайні матеріалів. Після того як влада дізналася про співпрацю позивача з секретною організацією, позивачу було заборонено покидати країну.

Такі твердження позивача, на думку суду, є вигаданими, оскільки з наведеної інформації випливає, що ця секретна організація була недержавною, якщо влада країни з самого початку не знала про співпрацю позивача з вказаною організацією. І в такому випадку до позивача, який працював на заводі з виготовлення атомної зброї, тобто режимному державному підприємстві, з боку влади було б застосовано більш суворі санкції, ніж просто обмеження виїзду з країни.

Таким чином, позивач наводить суперечливі обставини щодо причини залишення країни походження, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2008 року у справі № 2-а-6892/08, яка набрала законної сили 12.01.2010 року встановлено, що необгрунтованими є доводи позивача щодо того, що йому перешкоджали у виїзді за кордон з Іраку, оскільки встановлено, що позивачу офіційно державними органами Іраку були оформлені необхідні документи на виїзд з країни та ніяких перешкод з боку будь-яких органів влади щодо виїзду позивача з країни не було.

Також судом у справі № 2-а-6892/08 було встановлено, що позивач виїхав до Ємену, де проживав на протязі одного року, де працював інженером та мав достатній заробіток. Під час знаходження позивача в Ємені до нього приїхала його дружина, з якою разом вони виїхали з Ємену до Росії де перебували протягом 10 днів, після чого влітку 1995 року прибули разом до України з метою потрапити через Україну до країн ЄС. На територію України позивач та його дружина потрапили літаком з офіційно оформленими документами на їх ім'я та мали візи. В Києві заявник влаштувався на роботу реалізатором на ринку, та мав достатній заробіток. Під час знаходження в Україні дружина заявника завагітніла, та на розсуд позивача виїхала до Іраку, де народила дитину та проживає там разом з дочкою позивача до теперішнього часу. Позивач систематично спілкується зі своєю дружиною по телефону.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому викладені вище обставини, які підтверджують відсутність у позивача умов для надання йому статусу біженця, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, не потребують доказування.

Судом встановлено, що позивач перебував в Ємені протягом одного року, не зазнаючи жодних переслідувань, за захистом не звертався.

Під час перебування на території РФ близько 10 днів позивач мав всі можливості звернення за захистом, приймаючи до уваги той факт, що РФ приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, та має відповідне законодавство в сфері міжнародного захисту (http://fms.gov.ru/government_services/asylum/).

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлені ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ця норма закону є імперативною.

Таким чином, у разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Викладена обставина є підставою для відмови позивачу у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що після потрапляння в Україну у 1995 році, позивач не шукав найближчого територіального органу міграційної служби для звернення за захистом в Україні, тривалий час працював у Києві, потім в Одесі, не звертаючись за захистом. При цьому, позивач вперше звернувся з захистом в Одесі лише в 2007 році, тобто через 12 років після прибуття в Україну, що суперечить вимогам чинного законодавства щодо звернення за захистом якомога раніше.

Зазначене свідчить про те, що позивач не тікав від небезпеки, а обирав більш привабливі умови для проживання.

Також факт того, що всі найближчі родичі позивача проживають у м. Багдад в Іраку, а також той факт, що позивач відправив вагітну дружину до Іраку, дають підстави для висновку, що позивачу на батьківщині нічого не загрожує.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач скористався вигаданою легендою щодо переслідувань, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань за політичними ознаками.

Суд бере до уваги надану представником позивача інформацію по країні походження позивача, проте за викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності особисто позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд також дійшов висновку і про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 30.12.2015 року № 892-15, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 94, ч.4 ст.122, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року № 892-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії постанови до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя О.А. Вовченко

Суддя Ю.В. Харченко