Справа № 1322/396/12, 2а-455/14/15
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 р. Справа № 876/6540/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача та її представника ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача Антошка Б.М.,

третьої особи та її представника ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, треті особи ОСОБА_4, відділ Держземагенства у Старосамбірському районі Львівської області про скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 28.02.2012 року звернулася в суд з адміністративним позовом до Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, треті особи ОСОБА_4, відділ Держземагенства у Старосамбірському районі Львівської області, в якому просила скасувати рішення Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області №83 від 08.12.2011 року про відмову ОСОБА_1 у наданні земельної ділянки площею 0.31 га для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства в с. Скелівка по вул. Валовій № 103 та зобов'язати Скелівську сільську раду Старосамбірського району Львівської області надати їй земельну ділянку площею 0,06 га для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_1.

14.12.2012 року позивач збільшила позовні вимоги та просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області № 83 від 08.12.2011 р. "Про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 " в частині відмови у наданні земельної ділянки та зобов'язати Скелівську сільську раду окрім наданої їй земельної ділянки 0.25 га для обслуговування житлового будинку надати їй земельну ділянку для ведення ОСГ в АДРЕСА_1, площею 0.06 га та покласти на відповідача судові витрати.

Постановою Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 від 14.07.2003 р. ОСОБА_1 є власником житлового будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1. Cвідоцтво про право на спадщину за заповітом підтверджує що спадкове майно, тобто домогосподарство покійного ОСОБА_6 з 2013 р. належить спадкоємцю, його дочці - ОСОБА_1 і згідно витягу з погосподарських книг земельної ділянки ОСОБА_6, в 2003 р. земельна ділянка домогосподарства становила 0,34 га, тобто 0,25 га. для обслуговування житлового будинку і 0,09 га. для ведення особистого підсобного господарства. За змістом ст. 69, ст.138 КАС України до 1994 р. підтвердженням належності громадянину жилого будинку вважався запис в погосподарській книзі, а правовстановлюючим документом - відповідна довідка виконавчого комітету сільської ради. Разом з тим зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою такі документи, як Акт встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4 і відповідь на клопотання з Центру Державного Земельного Кадастру №18 від 27.04.2015р. про план земельної ділянки ОСОБА_4 розміщеної по АДРЕСА_2, що підтверджують фактичну площу земельної ділянки ОСОБА_4 0,25 га. для ОЖБ і 0,0708 га. для ОПГ, і підтверджують факт самовільного зайняття земельної ділянки пл. 0,0208га. і приховування від обліку і реєстрації, і порушуючи п. б.)е.)є.) ч. І ст. 211 ЗК України і ст. 53-1 КУпАП.

При апеляційному розгляді позивач ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача Антошка Б.М. у судовому засіданні покладався на думку суду, зазначивши, що земельна ділянка пл. 0,02га. для дорізки позивачці відсутня. Межі земельних ділянок між нею та третьою особою залишились не трону тими, тобто, такими, які були при житті ОСОБА_6, який не мав претензій до ОСОБА_4

Третя особа ОСОБА_4 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи відділ Держземагенства у Старосамбірському районі Львівської області в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 від 14.07.2003 р. ОСОБА_1., позивачка у справі, є власником житлового будинку та надвірних споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.4-6). ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 23.02.2006 р. є власником будинку №101 по вул. Валовій в с. Скелівка Старосамбірського району Львівської області на підставі рішення виконкому № 27 від 14.10.2005 р. (т.1 а.с.49).

Рішенням Скелівської сільської ради народних депутатів Старосамбірського району Львівської області від 30.11.1995 р. ОСОБА_4 виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Скелівка в розмірі 0.18 га між сусідами ОСОБА_8 і ОСОБА_6 (т.1 а.с.52).

Згідно рішення виконавчого комітету Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області № 25 від 29.11.1996 р. ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.30 га для обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.122-123). Вказані рішення ніким не оспорювалися з часу їх прийняття та не змінювалися сільською радою.

Згідно витягу з погосподарських книг щодо розміру земельної ділянки, яка належала батьку позивачки - ОСОБА_6 з 1961 по 2005 рр., станом на 2005 р. ОСОБА_6 користувався земельними ділянками загальною площею 0.34 га, в тому числі 0.25 га під будівлями та 0.09 га для ОПГ, з 2005 р. по 2012 р. даних немає (т.1 а.с.9).

Державний архів Львівської області у листі № 3789/У-2 від 04.09.2012р. повідомив, що відомостей про виділення земельної ділянки ОСОБА_6 в с. Скелівка Старосамбірського району за 1950-1967 рр. не виявлено (т.1 а.с.124).

Згідно витягу із земельно-кадастрової книги Скелівської сільської ради ОСОБА_4, надано у користування 0.30 га землі, в тому числі 0.20 га ріллі, 0.10 га під будівлями, ОСОБА_1 надано у користування 0.55 га землі, в тому числі 0.42 га ріллі, 0.09 під багаторічними насадженнями та 0.04 під будівлями (т.1 а.с.11). Як видно із списку громадян на виділення, вилучення та обмін земельних ділянок, затвердженого Додатком до рішення ХІІІ сесії сільської ради другого скликання від 02.12.2004 р.,ОСОБА_1 виділялося земельну ділянку площею 0.28 га біля хати і 0.06 га в урочищі "Рафінелія" покійного ОСОБА_6 (т.1 а.с.190-191), як вона і просила в заяві від 24.11.2004 р. (т.1 а.с.192).

09.11.2011 р. ОСОБА_1 звернулася в Скелівську сільську раду Старосамбірського району Львівської області із заявою про надання їй у власність земельної ділянки площею 0.31 га.

Рішенням Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області № 83 від 08.12.2011 р. ОСОБА_1 відмовлено у наданні земельної ділянки у власність площею 0.31 га для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку і 0.04 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 згідно розмірів виїзної комісії (т.1 а.с.17).

Судом встановлено, що згідно листа-відповіді Старосамбірської РДА ОСОБА_1 № 48/01-45 від 17.01.2012 р. було проведено контрольні проміри земельної ділянки ОСОБА_4 згідно її будівельного паспорта та розбіжностей в промірах не виявлено (т.1 а.с.16).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з правомірності прийнятого рішення Скелівської сільської ради № 83 від 08.12.2011 року, враховуючи те, що суміжний землекористувач ОСОБА_4 межі між земельними ділянками не змінювала, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає правильно встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Норми ст.12 вказаного Кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст відносять передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України одним із способів безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом. Для цього, відповідно до порядку, встановленого ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, в тому числі особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.«г» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів бере до уваги те, що у фактичному користуванні батька позивачки ОСОБА_6 було 0.34 га землі, проте не одним масивом, а 0.28 га біля будинку і 0.06 га в урочищі "Рафінелія" та те, що суміжний землекористувач ОСОБА_4 межі між земельними ділянками не змінювала.

Слід зазначити, що при апеляційному розгляді позивачка не заперечила того факту , що вона використовує земельну ділянку в урочищі "Рафінелія" для вирощування сільськогосподарських культур.

Також, колегія суддів, враховує пояснення представника Скелівської сільської ради, який пояснив, що після обміру земельної ділянки ОСОБА_1 був зроблений абрис земельної ділянки і виявилося, що у фактичному користуванні є 0.29 га, там є огорожа, межа, слідів зміни межі немає та вільної землі за цією адресою більше немає, а на виділення такої в іншому місці позивачка не погоджується. Зазначив, що у погосподарській книзі вказана вся земля, якою користувався батько позивачки, в тому числі і в інших місцях, а не біля будинку. Документів, які б свідчили про виділення ОСОБА_1 чи її батьку ОСОБА_6 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства біля будинку загальною площею 0.31 га позивачкою не представлено.

Окрім цього, у випадку передачі позивачці земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у більшому розмірі будуть порушені права суміжних землекористувачів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Скелівської сільської ради № 83 від 08.12.2011 р. в частині відмови у наданні ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.31 га для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник позивача посилався на те, що згідно даних погосподарських книг сім'я ОСОБА_1 користувалася з 1964 р. протягом 29 років (до 1993 р.) по АДРЕСА_1 земельною ділянкою площею 0.3 га із 1994 р. по 2005 р. 0.34 га.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції таке не знайшло свого підтвердження, оскільки в погосподарських книгах вказана адреса самого домоволодіння (АДРЕСА_1) і всієї землі, яка рахується за даним господарством, проте не вказується, де саме такі землі розміщені. Факт користування ОСОБА_1 земельними ділянками загальною площею 0.34 га ніким не оспорювався в судовому засіданні, проте така земельна ділянка не є одним масивом.

Таким чином, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 окрім наданої земельної ділянки площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0.06 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 також не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 травня 2015 року у справі №1322/396/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 26.04.2016 року.