Справа № 826/7024/15
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2016-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ К/800/53660/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Стародуба О.П.,

та секретаря Коби Т.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Богуцької В.В.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року

у справі № 826/7024/15

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області

третя особа: начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Георгієвський Ю.В.

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: начальник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Георгієвський Ю.В., в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 22 вересня 2014 року №2083-к «Про припинення державної служби ОСОБА_3.»;

- поновити позивача на посаді начальника Головного управління юстиції у Харківській області (Головного територіального управління юстиції у Харківській області) з 22 вересня 2014 року;

- стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 22 вересня 2014 року №2083-к «Про припинення державної служби ОСОБА_3.». Поновлено позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 22 вересня 2014 року. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції, а саме викладено абзац третій резолютивної частини в наступній редакції: поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Головного управління юстиції у Харківській області з 22 вересня 2014 року та додано абзац, яким зобов'язано стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 22 вересня 2014 року по 02 грудня 2015 року у сумі 57082,38 грн.

ОСОБА_3 не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 21 червня 2010 року ОСОБА_3 призначено на посаду начальника Головного управління юстиції у Харківській області.

За результатами проведення службового розслідування у період з 15 по 17 вересня 2014 року, комісією Міністерства юстиції України складено акт від 17 вересня 2014 року, в якому зафіксовано:

- здійснення позивачем недостатнього контролю за порядком проведення перевірки Харківського міського управління юстиції з питань стану організації правової роботи, правової освіти, систематизації законодавства, стану ведення діловодства, дотримання вимог законодавства стосовно звернень громадян та доступу до публічної інформації та підготовкою матеріалів за результатами її проведення, чим порушується пункт 2 Положення щодо здійснення контролю та координації діяльності начальників районних, районних у містах, міських, міст обласного значення (міськрайонних), міжрайонних управлінь юстиції;

- не вжито заходів щодо забезпечення виконання пункту 5.3 Положення щодо організації кадрової роботи, про що свідчить виникнення та наявність довготривалих вакансій, високий відсоток плинності кадрів та вакантних посад у структурних підрозділах, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та ДВС, формальний підхід до вирішення питання формування кадрового резерву;

- здійснення неналежного внутрішнього контролю та координації діяльності Управління фінансово-господарської діяльності та матеріально-технічного забезпечення, що в свою чергу впливає на стан збереження товарно-матеріальних цінностей (бензину), здійснення фінансово-господарських операцій.

- робота Головного управління юстиції та підвідомчих йому органів щодо здійснення заходів у сфері запобігання та протидії корупції здійснюється відповідно до плану заходів щодо попередження та профілактики корупційних правопорушень, але з окремими порушеннями вимог щодо обов'язковості проведення службових розслідувань.

На підставі даного акта, Міністерством юстиції України видано наказ від 22 вересня 2014 року № 2083/к, яким припинено державну службу ОСОБА_3 та звільнено його із займаної посади начальника Головного управління юстиції у Харківській області за порушення Присяги державного службовця на підстав пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу». А саме: позивачем порушено обов'язки державного службовця, визначені статтями 5, 10 Закону України «Про державну службу», та вчинено дії, які порочать його як державного службовця, підривають довіру та дискредитують систему органів юстиції.

Відповідно до пункту 6 статті 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Статтею 14 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює. До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

При цьому, державний орган повинен мотивувати таке звільнення, оскільки процедура притягнення особи до дисциплінарної відповідальності чітко врегульована, завдяки чому забезпечується належний захист прав та інтересів працівника. Зокрема, дисциплінарне стягнення має відповідати тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини особи, при визначенні виду стягнення має бути врахований характер правопорушення, обставини, за яких воно вчинене, попередня поведінка особи, її ставлення до служби тощо.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Отже, припинення державної служби на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» (порушення присяги) є крайнім заходом відповідальності державного службовця, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, докази на підтвердження наявності фактів порушення позивачем Присяги та настання негативних наслідків порушення позивачем Присяги для державної служби, відповідачами не надано.

В оспорюваному наказі від 22 вересня 2014 року №2083/к відсутні обґрунтування в чому полягає порушення позивачем Присяги державного службовця та не наведено відповідних мотивів за яких неможливе його подальше перебування на державній службі.

Крім того, судами досліджено Акт службового розслідування від 17 вересня 2014 року, в якому зафіксовано, що за результатами атестації, яка проходила 26 грудня 2013 року, позивач визнаний таким, що відповідає займаній посаді за умови покращення організації кадрової роботи, посилення контролю за діяльністю органів ДВС та нотаріату, посилення внутрішнього контролю, покращення роботи з документообігу.

Наведене також не заперечується і з боку відповідача, зокрема, у попередні роки роботи позивач зарекомендував себе як належний виконавець покладених на нього посадовою інструкцією та присягою державного службовця обов'язків. Обов'язкові атестації державних службовців відповідного рангу проходив без значних зауважень.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в порушення пункту 10 Порядку та статті 47 Кодексу законів про працю України, позивач не був ознайомлений з рішенням, яке прийнято на підстав розгляду акту службового розслідування від 17 вересня 2014 року, та не отримав наказ про припинення державної служби від 22 вересня 2014 року.

Згідно частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Однак, як вірно досліджено судами попередніх інстанцій, підготовка наказу про припинення державної служби позивача проведена з суттєвими порушеннями прав позивача, оскільки в період його складання позивач перебував на лікарняному.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі №21-259а13у.

З огляду на відсутність порушень позивачем Присяги державного службовця, яке може бути підставою для припинення державної служби згідно положень пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу», та враховуючи приписи чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності дій Міністерства юстиції України в частині прийняття оспорюваного наказу від 22 вересня 2014 року № 2083/к.

Разом з тим, поновлюючи ОСОБА_3 на службі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поновлення його на рівнозначній посаді в новоутвореному Головному територіальному управлінні юстиції у Харківській області, оскільки відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, тобто, працівник поновлюється на тій же посаді, з якої відбувалось таке звільнення, тобто, за обставин даної справи - начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Тоді як, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність поновлення позивача на тій же посаді, з якої відбувалось звільнення, а саме: начальника Головного управління юстиції у Харківській області.

Також, судом апеляційної інстанції було правильно вирішено питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 вересня 2014 року по 02 грудня 2015 року у сумі 57082,38 грн.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року та постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року, змінену рішенням суду апеляційної інстанції, залишити без змін.

Ухвала підлягає перегляду Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

О.П. Стародуб