Справа № 2а/0270/4020/11
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 квітня 2016 р. Справа № 2а/0270/4020/11

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

позивача: ОСОБА_1

представників сторін:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: Кириленка Р.А., Кононова В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до: Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницької області

про: визнання дій неправомірними та скасування рішення про стягнення податкового боргу за рахунок активів

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2011 року до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) до Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницької області про визнання дій неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що не погоджується з висновками податкового органу, викладеними у акті перевірки № 00008/1701- від 14 січня 2011 року та, відповідно, із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями №1/0 від 04 лютого 2011 року, № від 14 квітня 2011 року та № від 27 квітня 2011 року.

Не погоджуючись із висновками, викладеними у акті перевірки, а відповідно із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із вимогами визнати дії відповідача по винесеному акту №00008/1701- від 14 січня 2011 року, а відповідно і зазначені вище податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу № 3 від 14 червня 2011 року неправомірними, а також щодо скасування акту перевірки, податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року адміністративний позов задоволено частково.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2015 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі проведеного автоматизованого розподілу зазначену справу передано для розгляду судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян Марині Бондівні та прийнято до провадження.

14 березня 2016 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив визнати дії Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області при здійсненні перевірок за наслідками, яких складено акти № 61/1701- від 16 лютого 2012 року та № 101/1701- від 28 березня 2012 року неправомірними.

З урахуванням статей 51 та 137 Кодексу адміністративного судочинства судом прийнято заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем судового засідання в журнал судового засідання 19 квітня 2016 року, суд замінив неналежного відповідача у справі - державну податкову інспекцію у Немирівському районі на належного - Немирівську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Вінницької області.

У судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов підтримали та просили суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечували та просили відмовити його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Протягом 16 грудня 2010 року по 14 січня 2011 року старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу оподаткування фізичних осіб, інспектором податкової служби 2 рангу Кириленком Р.А. проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2007 року по 30 червня 2010 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт № 00008/1701- від 14 січня 2011 року висновками якого встановлено порушення статті 1, 2, 4 та 5 Указу Президента України "Про внесення змін до Указу Президента України №727 від 03 липня 1998 року "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" №746/99 від 28 червня 1999 року (із змінами та доповненнями); статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" № 13-92 від 26 грудня 1992 року - підприємець занизив суму оподатковуваного доходу на суму 631723,24 грн., в зв'язку з чим донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 94758,49 грн.; пункт 9.4 статті 9, підпункт 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 та пункту 4.1 статті 4 Закону України "Про податок на додану вартість" № 168/98 від 03 квітня 1997 року - платник податків занизив податок на додану вартість, що підлягав сплаті у бюджет, за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2010 року, на суму 224900,00 грн.

На підставі даного акту перевірки ДПІ у Немирівському районі прийнято податкові повідомлення-рішення №/0 від 04 лютого 2011 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 224900,00 грн. та нараховано штрафну санкцію в розмірі 56225,00 грн.; № від 14 квітня 2011 року, яким визначено суму податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності в сумі 94758,49 грн.; № від 27 квітня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності в сумі 305,42 грн.

На підставі зазначених вище податкових повідомлень-рішень 14 червня 2011 року податковим органом сформовано податкову вимогу № 3 на загальну суму 376186,85 грн.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

Порядок оподаткування діяльності суб'єктів господарювання, які обрали спрощену систему оподаткування, регулюється Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі Указ), де положеннями статті 1 визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Статтею 2 Указу визначено, що доходи отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається єдиним податком, не включається до складу сукупного оподаткованого доходу за підсумками звітного року такого платника, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), згідно даної ж норми, вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що у деяких випадках не можна вважати виручкою всю суму коштів, які надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу, зокрема у випадку якщо суб'єктом підприємницької діяльності отримано винагороди (комісійних) за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг), а інші надходження коштів використовувались суб'єктом підприємницької діяльності для виконання договору комісії (тощо), тобто послуга виконувалась за рахунок замовника (товарів, робіт, послуг).

Як вбачається з акту перевірки, господарська діяльність приватного підприємця ОСОБА_1 у перевіряємому періоді фактично полягала в організації перевезення вантажів.

Частинами 1, 4 статті 306 ГК України встановлено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Згідно із статтею 929 ЦК України за договором транспортного експедируванню сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими нормами.

Правові та організаційні засади транспортно - експедиторської діяльності в Україні визначаються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Статтею 9 Закону України "Про транспортно - експедиторську діяльність" встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до статті 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що між позивачем, з однієї сторони, та ДП Немирівський спиртовий завод, з іншої, неодноразово на різні періоди укладалися договори на перевезення вантажів, про що свідчать відповідні угоди, наявні в матеріалах справи (том 1 а.с.8, 13-14, 15, 16-17). Згідно з умовами даних договорів приватний підприємець ОСОБА_1 (Перевізник) зобов'язувався за плату надати послуги по перевезенню вантажу, визначеного Замовником, власними транспортними засобами, а Замовник оплатити вартість наданих послуг.

Не маючи можливості забезпечити виконання умов зазначених вище договорів ФОП ОСОБА_1 01 жовтня 2007 року уклав договір співпраці перевезення вантажів автомобільним транспортом з ФОП ОСОБА_5 терміном на 5 років (том 1 а.с.18-19). Предметом даного договору визначено те, що підприємець ОСОБА_1 з 6 кварталу 2007 року призупиняє свою діяльність в зв'язку з погіршенням стану здоров'я та передає свої повноваження по перевезенню вантажів автомобільним транспортом згідно договору №1 від 13 серпня 2003 року фізичній особі - підприємцю ОСОБА_5 При цьому, розділом 2 даного договору передбачено, що для здійснення повноважень позивач зобов'язувався надати ФОП ОСОБА_5 справні автомобілі, а також зобов'язувався вчасно здійснювати перерахунок коштів зі свого рахунку на рахунок ФОП ОСОБА_5 Пунктом 3.4 даного договору визначено, що ФОП ОСОБА_5 бере на себе обов'язок надавати ФОП ОСОБА_1 документи по об'єму виконаних робіт та послуг для подальшого переведення коштів зі свого рахунку на рахунок ФОП ОСОБА_5

Порядок та умови проведення розрахунків визначені розділом 4 договору. Так, розрахунки між ДП Немирівський спиртовий завод (Замовник), ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 здійснюються безготівковим розрахунком шляхом переведення коштів на банківські рахунки ФОП ОСОБА_1, а той, в свою чергу, - на банківські рахунки ФОП ОСОБА_5

Такого ж змісту був укладений договір №2 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 03 січня 2008 року терміном дії на 5 років (том 1 а.с.20).

В подальшому, між позивачем, з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6, з іншої, були укладені договори подібного змісту.

З аналізу зазначених вище договорів можливо дійти висновку, що вони за своїм змістом є договорами транспортного експедирування, у яких ФОП ОСОБА_1 виконує обов'язки експедитора.

Більше того, факти виконання умов укладених договорів підтверджуються актами приймання-передавання автотранспортних робіт, у яких зазначені автомобіль, що здійснював перевезення, розмір зароблених коштів тощо. Так, зокрема, із ФОП ОСОБА_5 це акти, що наявні на аркушах справи том 1 а.с.75-105; із ФОП ОСОБА_6 - том 1 а.с. 109-129.

При цьому, факти перерахування частини коштів, що надходила від позивача на рахунки його контрагентів (ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6) згідно з умовами укладених договорів підтверджуються платіжними дорученнями. Зокрема, стосовно розрахунків із ФОП ОСОБА_5 том 1 зворотній бік а.с. 75-105, з приводу розрахунків із ФОП ОСОБА_6 - том 1 зворотній бік а.с.109-129.

Розмір тієї винагороди, що позивач отримував згідно з умовами зазначених вище договорів знайшла відображення у книзі обліку доходів і витрат по формі №10 (том 1 а.с.156-163).

З огляду на викладене, на рахунку позивача були транзитні кошти, частину яких він перераховував іншим перевізникам, що здійснювали безпосереднє перевезення вантажів. Відтак, висновки податкового органу про наявність виручки на рахунку позивача з урахуванням тих коштів, які в подальшому перераховувались ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 є помилковими, оскільки така сума не може вважатися виручкою.

Оскільки транзитні кошти, які перераховувались позивачем перевізникам, що здійснювали безпосереднє перевезення вантажів, не стали його власністю, вони, згідно із положеннями пункту 1.2 статті 1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", не можуть вважатися її доходом, та відповідно до статті 3 цього ж Закону не є об'єктом оподаткування.

При цьому, суд звертає увагу на тому, що навіть якщо і допустити, що позивач перевищив допустиму суму обсягу виручки від наданих ним послуг, відповідач не мав права оподатковувати кошти, що надійшли позивачу для подальшого перерахування перевізникам, які здійснювали безпосереднє перевезення вантажів і які він перераховував таким перевізникам.

Кошти, які надходять на розрахунковий рахунок платників єдиного податку, які здійснюють комісійну торгівлю, надають експедиторські, брокерські, агентські послуги є транзитними і вони не мають права власності на такі кошти.

Таким чином, оподаткуванню підлягає виручка, яка належить суб'єктам підприємницької діяльності від реалізації ними своєї продукції (товарів, робіт, послуг). Тому суб'єкти малого підприємництва, які здійснюють комісійну торгівлю, надають експедиторські, брокерські, агентські послуги повинні включати до бази оподаткування єдиним податком лише суми комісійної (агентської) винагороди, отримані від здійснення таких видів діяльності.

З метою визначення права перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності суб'єкти малого підприємництва, які здійснюють комісійну торгівлю надають експедиторські, брокерські та агентські послуги повинні враховувати надходження коштів у вигляді комісійної (агентської) винагороди отриманої від здійснення таких видів діяльності на розрахунковий рахунок та/або в касу без урахування коштів, що є транзитними і на які ці суб'єкти не мають права власності.

Окрім того, в судовому засіданні представники відповідача не змогли відповісти на запитання суду щодо розміру валового доходу позивача отриманого ним після перевищення обсягу виручки у розмірі 500000 грн.; розміру витрат позивача зокрема витрат, понесених у зв'язку із залученням до виконання перевезень третіх осіб; та не зазначили оподатковуваний дохід позивача після виникнення у нього обов'язку перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності.

Що ж стосується нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства" суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість.

Суб'єкт підприємницької діяльності підпадає під загальні вимоги Закону України "Про податок на додану вартість", а отже, є платником ПДВ, якщо відповідає одній із наведених у пункті 2.1 статті 2 цього Закону ознак платника податку, а саме: здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач прийняв податкові повідомлення - рішення, які не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають скасуванню.

Окрім того, скасуванню підлягає також і податкова вимога № 3 від 14 червня 2011 року, оскільки сформована на підставі податкових повідомлень-рішень, про скасування яких суд дійшов висновку.

Разом з тим, вимога позивача щодо визнання дій відповідача неправомірними не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою, а саме не зазначено, які саме дії Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницької області є неправомірними та такими, що порушують права та інтереси позивача.

Також, не підлягає задоволенню вимога позивача щодо скасування актів перевірки, оскільки акт не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, з обставин адміністративної справи вбачається, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішень, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Немирівському районі № /0 від 04 лютого 2011 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Немирівському районі № від 14 квітня 2011 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Немирівському районі № від 27 квітня 2011 року.

Скасувати податкову вимогу державної податкової інспекції у Немирівському районі № 3 від 14 червня 2011 року.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1,70 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницької області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна