Справа № 447/3914/13-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2016 р. м. Київ К/800/35869/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Головчук С.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Миколаївської районної ради Львівської області про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Миколаївської районної ради Львівської області на постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Миколаївської районної ради Львівської області про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості в сумі 102 048,60 грн., а також середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в сумі 16 190,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року, її поновлено на посаді керуючого справами Миколаївської районної ради Львівської області. Однак фактично її було поновлено на роботі лише 25 жовтня 2013 року, а тому відповідно до вимог статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі вона має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, а саме з 19 червня 2013 року по 25 жовтня 2013 року в сумі 16 190,16 грн. Крім цього, посилаючись на те, що в період з 22 лютого 2011 року по 25 жовтня 2013 року перебувала у вимушеному прогулі та отримувала допомогу по безробіттю просила стягнути різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості в сумі 102 048,60 грн.

Постаново Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Миколаївської районної ради Львівської області на користь ОСОБА_4 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, у розмірі 102 048, 60 грн., з подальшим утриманням платежів із заробітної плати. В решті позовних вимог відмовлено. Постанову в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та ухвалення нового яким, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відмовити, а в частині позовних вимог про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості залишити без розгляду або закрити провадження.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року, ОСОБА_4 поновлено на посаді керуючого справами Миколаївської районної ради Львівської області. В частині позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки не подано довідки про розмір заробітної плати за останні два місяці та не враховано одержаних виплат допомоги по безробіттю.

Розпорядженням голови Миколаївської районної ради Львівської області №76к від 25 жовтня 2013 року «Про поновлення ОСОБА_4» розпорядження від 22 лютого 2011 року №15к «Про звільнення з посади ОСОБА_4» скасовано, поновлено ОСОБА_4 на посаді керуючої справами Миколаївської районної ради Львівської області з 22 лютого 2011 року та зобов'язано приступити до посадових обов'язків з 25 жовтня 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на користь позивача слід стягнути різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, за період з 22 лютого 2011 року по 25 жовтня 2013 року, тобто по день видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді. При цьому, погодився з розрахунками наданими позивачем.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком судів.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року (справа 21-395а13), яка, відповідно до приписів статті 244-2 КАС України, є обов`язковою для всіх судів України.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Водночас, зміст наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суд має визначити період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства.

Отже, висновок судів про те, що оскільки позивач поновлена на роботі з 22 лютого 2011 року, то саме з цієї дати по 25 жовтня 2013 року відповідач повинен виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу є необґрунтованим.

При цьому, суди попередніх інстанцій вирішуючи позовні вимоги в цій частині фактично погодились з розрахунками запропонованими позивачем та не перевірили їх відповідність вимогам чинного законодавства, незважаючи на те, що обов'язок здійснення розрахунків покладено на орган, що приймає рішення про стягнення суми.

В порушення наведених приписів законодавства суди неправильно встановили період вимушеного прогулу ОСОБА_4 та безпідставно погодились з розрахунками запропонованими позивачем, що призвело до неправильного визначення розміру стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 19 червня 2013 року по 25 жовтня 2013 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при вирішенні позовної вимоги про стягнення різниці між середнім заробітком позивача за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, період з 19 червня 2013 року по 25 жовтня 2013 року враховано та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому додатково стягувати з відповідача середній заробіток в сумі 16 190,16 грн. немає підстав.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком судів.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

За перевіркою матеріалів справи, постанова Миколаївського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді керуючого справами Миколаївської районної ради Львівської області виконана відповідачем шляхом прийняття наказу лише 25 жовтня 2013 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

З огляду на наведене, суди дійшли помилкового висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 19 червня 2013 року по 25 жовтня 2013 року задоволенню не підлягає, оскільки при вирішенні позовної вимоги про стягнення різниці між середнім заробітком позивача за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, вказаний період враховано та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому додатково стягувати з відповідача середній заробіток в розмірі 16 190,16 грн. підстав немає.

Відтак, суди попередніх інстанцій помилково відмовили в задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Варто також відмітити, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що підстави для закриття провадження у справі, відповідно до пункту 4 частини першої статті 157 КАС України, відсутні, оскільки відповідно до постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, тоді як у даній справі на вирішення поставлено питання про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості. Отже, доводи касаційної скарги про закриття провадження у справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 157 КАС України є необґрунтованими.

Що ж стосується доводів касаційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду, то колегія суддів їх не бере до уваги та погоджується з висновками попередніх інстанцій про те що, чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо строку звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заробітної плати.

З огляду на наведені порушення вимог законодавства, що допущені судами попередніх інстанцій, відповідно до частини першої статті 227 КАС України, є підставою для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, правильно встановити період за який підлягає стягненню різниця між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, та період за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. На підставі зібраних і досліджених доказів, відповідно до вимог чинного законодавства здійснити розрахунок сум що підлягають виплаті позивачу, за правилами, закріпленими у Порядку.

Керуючись статтями 222, 227, 231 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Миколаївської районної ради Львівської області задовольнити частково.

Постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

С.В.Головчук

О.Ф.Ситников