Справа № 804/16190/15
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2016-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді суддівЦарікової О.В., Павловського Д.П., Турової О.М.,
секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
представника позивача - 1: ОСОБА_6,
представника відповідача -1: Полівчука Д.П.,
представника відповідача -2: Полівчука Д.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі Ліквідаційної комісії, Міністерства внутрішніх справ України, Павлоградського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,
ОСОБА_5 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом (з урахуванням уточнення до адміністративного позову від 02.03.2016) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі Ліквідаційної комісії, Міністерства внутрішніх справ України, Павлоградського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2015 № 485 о/с в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_5 з органів внутрішніх справ, зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_5 на посаду в органах внутрішніх справ, стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений наказ про звільнення позивача є протиправним та таким, що винесений з порушенням норм права про працю, а саме: статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), без врахування особистого сімейного становища позивача, без належного попередження про звільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗп П України, що є підставою для його скасування судом.
Відповідач - 1 заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Відповідач - 1 зазначив, що процедура звільнення позивача повністю дотримана відповідачами. У зв'язку з ліквідацією з 07.11.2015 міліції в Україні, як державного органу виконавчої влади, та створенням Національної поліції та її територіальних органів, а також з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», положеннями якого було попереджено всіх працівників міліції про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, відповідач -1 вважає, що ОСОБА_5 була належним чином попереджена, у встановлені законодавством строки. Відповідач -1 також вказав, що згідно пункту 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, а отже звільнення позивача відбулося в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством. За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.
Відповідач - 2 заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових поясненнях по суті позову, які за змістом відповідають запереченням відповідача -1 у даній справі. Відповідач -1 також зазначив, що Міністерство внутрішніх справ України не видавало оскаржений наказ та жодних правовідносин між Міністерством внутрішніх справ України та позивачем не виникало, а тому позовні вимоги, заявлені до відповідача - 2, не підлягають задоволенню судом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2015 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 14.01.2016.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений адміністративний позов та просили його задовольнити повністю.
Представник відповідача -1 та відповідача -2 заперечили проти позову та просили відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
Представник відповідача - 3 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_5 з 22.08.2014 прийнята на службу в органи внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Останнім місцем служби позивача була посада слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлограда та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.
Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_5 слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлограда та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.
Передумовою видання вказаного вище наказу стало прийняття Верховною Радою України 2 липня 2015 року Закону України «Про Національну поліцію». Зазначений Закон було опубліковано 6 серпня 2015 року, а згідно пункту 1 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, чинність він набирає через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Враховуючи вищенаведене, а також пункт 5 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, яким передбачено втрату чинності Закону України «Про міліцію», з 07.11.2015 міліція в Україні, як державний орган виконавчої влади припинила своє існування.
На виконання Закону України «Про Національну поліцію» Кабінетом Міністрів України було винесено постанову «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730, якою було ліквідовано, зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та не визначено правонаступників.
Згідно п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Відповідно до частини 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Отже, як передбачено положеннями вищенаведеного законодавства обов'язковою умовою, яка покладається на роботодавця, при наступному вивільненні працівника є його попередження не пізніше ніж за два місяці.
Як вбачається з матеріалів справи, обов'язкові умови, закріпленні статтею 49-2 КЗпП України, були виконані відповідачем. Так, згідно з вимогами п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Вказаний Закон було опубліковано в газеті «Голос України», 2015, 08, 06 серпня 2015 року № 141-142, тобто за три місяці до дня звільнення ОСОБА_5, що відповідає вимогам ст. 49-2 КЗпП України, а отже посилання позивача в цій частині є безпідставними.
Також є безпідставним та невірним посилання позивача щодо незаконності її звільнення в період перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Так, згідно пункту 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону. Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про Національну поліцію» було визначено право роботодавця звільняти працівників міліції, які станом на 06.11.2015 перебували на лікарняному чи у відпустці. Враховуючи те, що норми спеціального Закону мають пріоритетність перед нормами загального законодавства, відповідачем не було порушено положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України.
Проте, суд не може погодитися із висновками відповідача в частині правомірності звільнення ОСОБА_5 без подальшого працевлаштування, а також її звільнення на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством.
Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Отже, положеннями вищенаведеної статті Кодексу законів про працю України закріплені гарантії, зокрема, жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також заборона їх звільнення або їх звільнення у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації з обов'язковим працевлаштуванням.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину - ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 03.06.2015, яке міститься у матеріалах справи. Отже, на дату винесення оскарженого наказу позивач мала п'ятимісячну дитину.
Враховуючи все вищенаведене, а також беручи до уваги те, що відповідачем не було вчинено ніяких дій щодо працевлаштування ОСОБА_5, яке є обов'язковим, виходячи з положень частини 3 статті 184 Кодексу Законів про працю України, суд вважає, що оскаржений наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с в частині звільнення ОСОБА_5 за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ є протиправним, а тому підлягає скасуванню судом.
Окрім того, положеннями підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено звільнення через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Відповідачами ані в оскарженому наказі, ані в запереченнях на адміністративний позов не зазначено, у чому полягала відсутність можливості подальшого використання на службі позивача. Посилання представника ГУМВС в Дніпропетровській області в особі Ліквідаційної комісії у своїх запереченнях на адміністративний позов на те, що відповідачем було проінформовано Бабушкінський районний центр зайнятості м. Дніпропетровська про заплановане масове вивільнення працівників, зокрема, і Павлоградського МВ ГУМВС в Дніпропетровській області, а отже здійснено всі заходи, передбачені законодавством для працевлаштування ОСОБА_5, не спростовує положення цієї норми, а також обов'язку роботодавця, закріпленого частиною 3 статті 184 КЗпП України, в частині обов'язкового працевлаштування певної категорії жінок.
Враховуючи все вищенаведене та беручи до уваги те, що відповідачем -1 при звільненні позивача було порушено норми законодавства про працю, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с в частині звільнення ОСОБА_5 підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_5 на посаду в органах внутрішніх справ суд зазначає наступне.
Суд відзначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачем не виконано, а отже, трудові гарантії позивачки були порушені.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012р. по справі № у справі № 21-267а12 (номер судового рішення в ЄДРСР - 27362825).
З огляду на викладене та беручи до уваги те, що посада, яку займала позивач на момент її незаконного звільнення, а саме слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлограда та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на час розгляду справи в суді вже не існує, у зв'язку ліквідацією міліції, суд вважає за необхідне зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_5 на посаду в органах внутрішніх справи.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне відзначити наступне.
Загальний порядок та умови відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 23 вказаного Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Так, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивачем належним чином не доведено, у чому саме полягають моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв'язків позивача та належним чином не обґрунтовано, чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню позивачеві з відповідача - 2, у зв'язку із чим позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Таким чином, заявлений адміністративний позов підлягає задоволенню частково в частині заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2015 № 485 о/с в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_5 з органів внутрішніх справ та зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_5 на посаду в органах внутрішніх справ.
Керуючись ст. ст. 94, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі Ліквідаційної комісії, Міністерства внутрішніх справ України, Павлоградського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_5 з органів внутрішніх справ.
Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України працевлашувати ОСОБА_5 на посаду в органах внутрішніх справ.
У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 21 березня 2016 року.

Головуючий суддя Судді О.В. Царікова Д.П. Павловський О.М. Турова