Справа № 815/5965/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 р. Справа № 815/5965/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

(у зв'язку з неприбуттям у судове засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування та визнання недійсним наказу №123 від 07 липня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Камеруну ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Дуала. За національністю - камерунець, належить до етнічної групи дуала, за віросповіданням християнин. Рідна мова - дуала. За сімейним станом одружений на громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою від 11 червня 2015 року №148 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи №2015ОD0183 вбачається, що ОСОБА_1, вибув з країни громадянської належності в листопаді 2010 року, вилетів авіарейсом літаком - Дуала (Камерун) - Касабланка - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна), з Сімферополя до Харкова їхав потягом. Державний кордон України перетнув у листопаді 2013 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської візи.

Причиною виїзду з країни громадянської належності заявника є те, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до Камеруну.

За результатами розгляду особової справи №2015ОD0183 громадянина Камеруну ОСОБА_1, ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши висновок від 07 листопада 2015 року.

В обґрунтування висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності, зі слів іноземця, є те, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до Камеруну. В той же час, аналізом отриманих свідчень вбачається, що заявник надав до управління інформацію, яка містить суттєві відмінності. Так, під час анкетування іноземець повідомили, що на Батьківщині він та його батько були членами опозиційної політичної партії "SDF" (Social Democratique Front), в той же час, під час проведення інтерв'ю іноземець підтвердив, що ані він, ані члени його родини ніколи не перебували в будь-яких політичних партіях або організаціях. Зазначені розбіжності вказують лише на необґрунтованість розповіді в контексті політичних переконань та ймовірних переслідувань. Політична партія "Демократичний союз Камеруну" не є забороненою на території Камеруну, відсутня інформація щодо переслідування її членів, за результатами виборів від 2007 року партія отримала 4 місця в Парламенті країни. Крім того, наприкінці вересня 2008 року іноземець виїхав на територію Габону, де перебували протягом двох років, будь-якої дискримінації або переслідувань на території Габону він не зазнавав. Під час проведення протоколу співбесіди було з'ясовано, що в грудні 2009 року іноземець добровільно виїжджав на Батьківщину з метою укладення шлюбу, що додатково спростовує історію про переслідування з боку влади та загрози власному життю на Батьківщині. Також в протоколі співбесіди від 07 липня 2015 року заявник зазначив, що повторно звернувся за захистом до міграційної служби через відсутність документів для легального перебування в Україні, в той же час, аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди у іноземця не було виявлено жодних ознак переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, за результатами розгляду заяви іноземця відповідач дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання іноземця відсутні будь-які збройні конфлікти, у зв'язку з чим заява ОСОБА_1 не обґрунтована.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 07 липня 2015 року №123 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 15 липня 2015 року було вручено повідомлення №324 від 07 липня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено, що оскаржуваний наказ №123 від 07 липня 2015 року прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, у зв'язку з чим вимоги щодо його скасування є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до Камеруну.

Проте, згідно інтерв'ю від 07 липня 2015року, ОСОБА_1 зазначив, що ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в будь-яких політичних партіях або організаціях, тобто його належність опозиційної політичної партії "SDF" (Social Democratique Front) є недоведеною.

Більш того, у висновку щодо позивача зазначено, що згідно ІКП: сайт: https://ru.wikipedia. огз/ууікі/Национальное собрание Камеруна, назва статті: Национальное собрание Камеруна, дата: 13 березня 2014 року, політична партія "Демократичний союз Камеруну" не є забороненою на території Камеруну, відсутня інформація щодо переслідування її членів, за результатами виборів від 2007 року партія отримала 4 місця в Парламенті країни.

Також, з особової справи позивача вбачається, що наприкінці вересня 2008 року заявник виїхав на територію Габону, де перебував протягом двох років, будь-якої дискримінації або переслідувань на території Габону він не зазнав. При цьому, згідно протоколу співбесіди в грудні 2009 року заявник добровільно виїжджав на Батьківщину з метою укладення шлюбу, що в свою чергу спростовує доводи позивача про існування переслідування з боку влади та загрози власному життю на Батьківщині.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, апелянтом не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно встановлено, що покладена в основу заяви та позову історія позивача містять велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких доводів.

Тобто, ОСОБА_1 звернувся до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало отримання захисту не через те, що позивач приймав участь в акціях протесту на Батьківщині, а намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ №123 від 07 липня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з країни походження не відповідають умовам визначеним пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об'єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

М.М. Милосердний