Справа № 804/16386/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловський Д.П., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання наказу протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, та стягнення моральної шкоди, -
15 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до відповідача-1 - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 - Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України у Дніпропетровської області № 485о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 07.11.2015 року по день поновлення на роботі.
В обґрунтування позову зазначено, що згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» ГУМВС України в Дніпропетровській області було безпідставно звільнено позивача з органів внутрішніх справ, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 знаходилась у декретній (пологовій) відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. Крім того, зауважено, що з попереднім наказом про скорочення штатів, у передбачені ст. 49-2 КЗпП строки, позивача ніхто не ознайомив, наказу про виклик з вищезазначеної відпустки не виносилось. З посиланням на норми п. 1 ст. 40 КЗпП, ст.ст. 179, 184, 197 КЗпП, позивач вважає, що вона взагалі не можє бути кандидатом на звільнення. Позивачем зазначено, що 04.11.2015 року їй було запропоновано з'явитись до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України з метою написання рапорту на звільнення за власним бажання, на позивача було вчинено тиск, тому, ОСОБА_1 склала рапорт про свое звільнення. Також, зазначено, що після ознайомлення та отримання трудової книжки, з'ясувалось, що запис про звільнення у трудовій книжці не відповідає вимогам п.п.2.3, 2.25, 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме, не вказано причину звільнення із посиланням на відповідну статтю, та пункт закону. Окрім цього, зазначено, що позивачу в порушення ст. 47 КзпП України вчасно не видано копії з наказу на звільнення, та трудової книжки. Посилаючись на вказані обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
04.02.2016 року представник відповідача-1, представник відповідача -2 до суду надали письмові пояснення, в яких з посиланням на п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», зазначили, що позивач був належним чином попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону України «Про Національну поліцію», що носить загальнодоступний характер, з дотриманням вимог щодо мінімальних термінів такого попередження. Окрім цього, відповідачами зауважено, що наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 року № 1388 були скорочені всі штати ГУМВС, у тому числі і в Бабушкінському районному відділі Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Отже, підчас реформування ОВС відбулася повна ліквідація ГУМВС України в Дніпропетровській області, як юридичної особи без правонаступництва (передачі прав та обов'язків). Тому, відповідачі вважають, що оскільки посада, з якої було звільнено позивача, скорочена, орган, з якого було звільнено ГУМВС - ліквідовано, запропонувати та перевести позивача на іншу посаду в територіальних підрозділах ГУМВС не було можливим. Також, з посиланням на норми ст. 492 КЗпП України, ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», відповідачі вважають, що ГУМВС виконало передбачені законодавством вимоги щодо здійснення дій по працевлаштуванню ОСОБА_1, оскільки листом ГУМВС від 06.08.2015 року № 2/1-3977 було повідомлено Бабушкінський районний центр зайнятості м. Дніпропетровська про заплановане масове вивільнення працівників ГУМВС, у тому числі, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Також, пояснили, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 на момент звільнення через ліквідацію органів внутрішніх справ перебувала у відпустці по догляду за дитиною, Бабушкінським РВ на її адресу було направлено лист від 06.11.2015 року № 46/15-7321 з повідомленням про звільнення та запропоновано з'явитись для отримання трудової книжки, що нею і було зроблено 16.11.2015 року. Окрім цього, відповідачі вважають безпідставними твердження позивача про обов'язок відповідачів ознайомити та видати копію наказу про звільнення, оскільки видача витягу з наказу про звільнення у випадку звільнення у запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» - не передбачена. Також, щодо необхідності отримання витягу з наказу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року № 485 о/с ОСОБА_1 до ГУМВС або до Бабушкінського РВ у встановленому порядку не зверталась. Відповідачами також було зауважено, що відповідно до п. 6.6 Інструкції з організації обліку кадрів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 30.12.2005 № 1276, запис про службу в органах внутрішніх справ здійснюється в трудовій книжці без переліку найменувань підрозділів, посад та підстав звільнення. Тому, у діях відповідачів не має порушень чинного законодавства, а отже, відсутні і підстави цивільно-правової відповідальності. Враховуючи вищезазначене, представники відповідачів вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Представники сторін у судове засідання 10.02.2016 р. не прибули.
Від представника позивача надійшло клопотання про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.
Керуючись приписами ст. ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.08.2002 року ОСОБА_1 була прийнята на службу до органів внутрішніх справ.
Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року капітана міліції ОСОБА_1 (М-244886) старшого слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління звільнено із органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».
Позивач не погоджується з діями відповідачів та вважає своє звільнення необґрунтованим та незаконним, у зв'язку із чим, звернулася до суду.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.
До таких актів належать закони України: «Про Національну поліцію», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України: «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ» від 29 липня 1991 р. № 114, Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки, Кодекс законів про працю України (КЗпП), Закон України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» та інші.
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення позивача став рапорт капітана міліції ОСОБА_1 від 04.11.2015 р., а правовою підставою для звільнення позивача став Закон України «Про Національну поліцію», який набув чинності 7 листопада 2015 року. Даний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Так, виходячи з положень, викладених у постанові Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року № 730, Кабінетом Міністрів України зазначено про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області
Відповідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року № 730, з 05.11.2015 року Головне управління МВС України в Дніпропетровській області та з 06.11.2015 року Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області перебувають в стані припинення, що підтверджується Витягами з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців, долученими до матеріалів справи.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження голів ліквідаційних комісій територіальних органів МВС по Дніпропетровській області» від 30.10.2015 року № 1324 (зі змінами внесеними наказом МВС України від 24.11.2015 року № 1494) Головою ліквідаційної комісії ГУМВС затверджений тимчасово виконуючий обов'язки начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області генерал поліції третього рангу Репешко І.В.
Наказом голови ліквідаційної комісії ГУМВС «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області» від 27.11.2015 року № 3758 затверджено склад ліквідаційної комісії.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).
Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Відповідно до частини першої 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Згідно із пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Проте, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У звязку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).
Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.
Крім того, відповідно до пункту 17 Положення № 114, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.
Оскільки, Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.
Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.
Зазначене положення відповідає правовій позиції Євроопейського Суду з прав людини.
Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Обовязковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі «ОСОБА_6 проти Російської Федерації» зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.
По друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Вирішуючи спір по суті, суд, з огляду на приписи ч. 2 ст. 161, ст. 244-2 КАС України, зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 року по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобов'язання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.
З матеріалів справи, а саме, довідки від 06.11.2015 року № 30/1019 вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 була в декретній (пологовій) відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років (з 08.10.2015 року по 11.08.2018 року, Наказ № 85 від 13.10.2015 року).
Відповідно до пункту 17 Положення № 114, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.
Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено порядок звільнення у зв'язку з скороченням штатів вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, суд вважає, що, в даному випадку, підлягає застосуванню стаття 184 Кодексу законів про працю України.
Згідно з частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012р. у справі № 21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач при звільненні позивача обмежився лише посиланням на Закон України «Про національну поліцію» та Положення № 114, не врахувавши положення статті 184 Кодексу законів про працю України.
Окрім цього, відповідачами до суду не подано доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.
Оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи відповідачами не виконано, то суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.
З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачами були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ, всупереч вимогам п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідачами належними та допустимими доказами не доведено правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ. За таких обставин, наказ ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 06.11.2015 року № 485 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади є протиправним, і підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.
Наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий 06.11.2015 року, отже, стягненню середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу та поновленню на посадіт ОСОБА_1 підлягає з 06.11.2015 року.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області з 06 листопада 2015 року, та зобов'язати Ліквідаційну комісію Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу, починаючи із 06 листопада 2015 року по день поновлення на роботі, відповідно, отже, позовні вимоги позивача у цій частині також підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 487,20 грн., що документально підтверджується квитанцією № 0.0.499829911.1 від 03.02.2016 р. (а.с. 79).
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 487,20 грн. підлягає поверненню.
Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.
Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позовних вимог щодо поновлення на публічній службі, суд повинен звернути в цій частині постанову суду до негайного виконання.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративни позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання наказу протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, та стягнення моральної шкоди - задовольнити повністю.
Визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України у Дніпропетровської області № 485о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.
Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на роботі.
Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць, звернути до негайного виконання.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) документально підтверджені судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок).
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський