Справа № 802/3909/15-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3909/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М.Б.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

21 квітня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представники на підставі доручень

представника відповідача - Бойко А.М., представник на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання незаконним рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року позов задоволено повністю, а саме визнано незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № ДС-31-2-7777.3-7391/1915 від 16 жовтня 2015 року у наданні дозволу ОСОБА_5 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області; зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_5 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позову. Апелянт зазначив про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити.

Представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 19 червня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею 10,0000 га (8,0000 га та 2,0000 га) для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Листом № ДС-31-2-7777.3-4267/19-15 від 06 серпня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило у наданні дозволу з підстав не зазначення у клопотанні інформації про кількість членів фермерського господарства, наявність права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, не обґрунтовано розмір земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, не зазначено напрями, спеціалізація, виробництво сільськогосподарської продукції, наявність сільськогосподарської техніки, не надано диплому про освіту здобуту в аграрному навчальному закладі.

28 серпня 2015 року ОСОБА_5 повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею 10,0000 га (8,0000 га та 2,0000 га) для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області в якому усунув недоліки на які посилався у своїй відмові відповідач.

Листом № ДС-31-2-7777.3-7391/19-15 від 16 жовтня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило у наданні дозволу зазначивши, що місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, що не узгоджується із вимогами п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області з непередбачених законом підстав відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 10,0000 га для ведення фермерського господарства, розташованих на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області листом від 16.10.2015 року №ДС-3-2-7777.3-7391/19-15 повідомлено позивача про те, що його клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району. Відповідачем зазначено, що місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель (пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється, зокрема, ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство».

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Аналогічні вимоги закріплені в ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», відповідно до змісту якої, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи відповідно до листа ВК АКПП «Золота нива» №26 від 30.06.2015 року кооператив не заперечував проти виділення позивачу земельної ділянки, яка колись була його господарським двором, в оренду для створення фермерського господарства. Також Балабанівська сільська рада Оратівського району Вінницької області надала листи-погодження № 57, 58 від 17.06.2015 року про те, що сільська рада не заперечує щодо надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га та 8 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва при створенні фермерського господарства. Отже, позивачем погоджено з місцевими органами місце розташування об'єктів для ведення фермерського господарства, отже відповідач, відповідно до вказаної норми не мав права відмовляти у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Стосовно доводів апелянта про відсутність єдиного земельного масиву при передачі вказаних земель, слід зазначити наступне.

Земельні ділянки надаються громадянам для фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури (частина 7 статті 7 Закону України „Про фермерське господарство").

Термін „єдиний земельний масив" введений до законодавства України Законом України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", однак його зміст немає чіткої визначеності.

Відповідно до даного Закону, виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) єдиними земельними масивами можливе двома видами, а саме: 1) сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів; 2) одна земельна ділянка, яка передається у спільну власність групі власників земельних часток (паїв).

Також, в силу вимог положень ст. 1 Закону України „Про ринок земель" зазначено, що земельний масив - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення (сільськогосподарських угідь) придатних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства та несільськогосподарських угідь, необхідних для їх обслуговування (зокрема, земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами), що мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об'єктами тощо).

Отже, чинним законодавством не встановлені обмеження для суб'єкта земельних відносин - фермерського господарства в плані граничних розмірів єдиних масивів земель для набуття в оренду та їх кількості, оскільки законом не передбачена форма, в який саме спосіб має бути надане обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Також, Закон України „Про фермерське господарство" не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, щодо обмежень кількості таких ділянок та не містить вимоги надання доказів наявності сільськогосподарської техніки.

Вказані правові позиції висловленні в рішеннях Вищого адміністративного суду України, зокрема в ухвалі від 31.03.2016 року у справі №820/3727/15, ухвалі від 28.05.2015 року у справі №802/4150/14, ухвалі від 19.05.2015 року у справі №822/4181/14.

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права, а саме оскаржуване рішення містить посилання на ст. 118 ЗК України, яка в свою чергу регулює відносини безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, у той час коли позов стосується надання земельної ділянки у користування. Проте суд апеляційної інстанції зауважує, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області у своїй відмові щодо надання позивачу дозволу на розробку документації керувалось ст. 118 ЗК України, отже відповідач також під час прийняття оскаржуваного рішення керувався нормою, яка не регулювала спірні відносини, а тому вищезазначена відмова є протиправною.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, оскільки у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (в редакції із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року №2) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", в п. 7 якої вказано, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону, в тому числі, вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно визнано незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № ДС-31-2-7777.3-7391/1915 від 16 жовтня 2015 року у наданні дозволу ОСОБА_5 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області та зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 28 квітня 2016 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Сторчак В. Ю. Ватаманюк Р.В.