Справа № 825/632/16
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року Чернігів Справа № 825/632/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

Головуючого судді Клопот С.Л.

суддів: Д'якова В.І., Скалозуба Ю.О.,

при секретарі Роговець М.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Климіши І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України та просить:

1. Визнати неправомірним та зобов'язати Державну міграційну службу України, скасувати рішення Державної міграційнолї служби України № 48-16 від 17 лютого 2016 року, про відмову в вирішенні питання про визнання його, громадянина Республіки Афганістан- ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства , які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття, та оформлення документів для ретельного дослідження обставин справи стосовно його, громадянина Республіки Афганістан- ОСОБА_7 -ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україхні при ДМС України,та вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що при прийнятті Державною міграційною службою України рішення № 48-16 від 17 лютого 2016 року, про відмову в вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач провів не повну та поверхневу перевірку, проігнорувавши його твердження та представлені докази.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які приєднанні до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

09.07.2015 до УДМС України в Чернігівській області надійшла та була прийнята до розгляду заява-анкета громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив загрозу його життю з боку ісламського згрупування «Талібан» через його роботу тренером зі спортивної гімнастики та паркуру, а також через знімання в кіно та рекламі.

Під час попереднього розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача достовірно встановлено наступне.

Позивач нелегально прибув до України в травні 2015 року, перетнувши державний кордон України поза пунктом пропуску.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 23.06.2015 стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України.

За міжнародним захистом в Україні позивач звернувся 09.07.2015, лише після його затримання та поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Чернігівський ПТПІ).

До прибуття в Україну позивач перебував в Об'єднаних Арабських Еміратах, Російській Федерації, за захистом у вказаних країнах не звертався, зазначене дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні.

Перебуваючи в Ісламській Республіці Афганістан позивач не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався.

Ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.

Як вбачається із матеріалів особової справи, побоювання позивача стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Ісламської Республіки Афганістан добровільно, маючи туристичну візу.

Під час проведення співбесіди позивач, в підтвердження своїх слів про участь в кіно та зайнятість спортом, в електронному вигляді надав фото та відеозаписи.

Проте надані матеріали розцінювати як доказ не представляється можливим, оскільки на цих відео та фото не можна ідентифікувати особу позивача.

Аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження свідчить, що основною проблемою в Афганістані залишається небезпека в деяких віддалених районах країни.

Проведено ряд активних операцій афганською армією та поліцією проти бойовиків «Талібану» в провінціях Нангархар, Тахар, Кундуз, Фаряб, Сарі-пуль, Урузган та Логар.

Радикальні ісламські угрупування «Талібан» час від часу вчиняють теракти та напади на окремих категорій осіб, зокрема на чиновників різних рангів, поліцейських та військовослужбовців, а також командирів служби безпеки та працівників міжнародних гуманітарних організацій.

Основними об'єктами для нападу вважаються особи, які пов'язані або надають допомогу уряду та міжнародним співтовариствам, в тому числі міжнародним збройним силам, журналісти та інші працівники ЗМІ, цивільні особи, які підозрюються у наданні підтримки антиурядовим формуванням, представники релігійних меншин та особи, які підозрюються в порушенні законів шаріату.

Як вбачається з відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди, він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.

Позивач не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

За час мешкання в Афганістані переслідуванню не піддавався.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Позивач, ні під час розгляду його звернення відповідачем ні до судового засідання не було представлено достатніх аргументів, які б давали змогу визначити його таким, що підпадає під ознаки, визначені пунктом 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Тобто, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів. Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено про відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Проте, з матеріалів особової справи вбачається, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області лише після його розміщення в Чернігівському ПТПІ.

Статтею 10 Закону встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст., ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя С.Л. Клопот

Суддя В.І. Д'яков

Суддя Ю.О. Скалозуб