Справа № 813/5884/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 р. Справа № 876/946/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання поновити на посаді, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу №542о/с від 30.07.2015 року щодо звільнення з посади міліціонера, зобов'язати відповідача поновити на посаді, зобов'язати виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобов'язати виплатити компенсацію за заподіяну незаконним звільненням з роботи моральну шкоду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2015 року задоволено частково позовні вимоги, а саме визнано протиправним та скасовано наказ №542о/с від 30.07.2015 року щодо звільнення з посади міліціонера, поновлено на посаді міліціонера, стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, не погодившись з прийнятим рішенням, подало апеляційну скаргу, вважаючи оскаржувану постанову незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права і такою, що підлягає скасуванню.

Просить скасувати дану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги тим, що суд першої не врахував особливості звільнення за підпунктом «і» пункту 64 Положення, який на відміну від інших підстав цього ж пункту полягають у тому, що таке звільнення застосовується лише щодо осіб, прийнятих на службу в органи внутрішніх справ з випробувальним терміном до моменту його завершення.

За загальним визначенням «випробувальний термін» - це період, протягом якого перевіряється відповідність працівника роботі, яка йому доручається. Він встановлюється для визначення придатності до виконання конкретної роботи (обов'язків).

Тобто підставами для звільнення за п.п. «і» п. 64 Положення є обставини, які можуть свідчити про неналежне виконання посадових обов'язків, порушення дисципліни, невідповідність займаній посаді з тих чи інших мотивів чи інші обставини, які наводять на висновок про те, що особа неналежно справляється зі своїми обов'язками та/або зарекомендувала себе з негативної сторони, що в сукупності вказує на недоцільність продовження несення служби.

Окрім цього апелянт зазначає, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області перебуває в стадії ліквідації, а правонаступника у встановленому законодавством порядку не визначено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правову основу служби в органах внутрішніх справ становлять Конституція України, закони та інші нормативно - правові акти, у тому числі нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, акти органів місцевого самоврядування, прийняті у межах їх повноважень, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення зі служби працівників ОВС повинно здійснюватись лише на підставах, передбачених законом, під якими вбачаються такі життєві обставини, що законодавчо визначаються як юридичні факти для припинення служби. Звільнення може здійснюватись виключно з дотриманням певних процедурних вимог, що мають різний зміст за кожною підставою звільнення. Недотримання цих вимог розцінюється як незаконне звільнення з відновленням особи на службі в ОВС на колишній посаді.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що 28.03.2014 року ОСОБА_2 подано заяву про прийняття на службу в органи внутрішніх справ на посаду міліціонера взводу №2 роти №4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС та 28.07.2014 року ним складено Присягу працівника органів внутрішніх справ України.

28.07.2014 року наказом відповідача №317о/с ОСОБА_2 призначено з іспитовим строком до 28.07.2015 року, встановивши згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року (наказ МВС України №499 від 31.12.2007 року) надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% та підвищення посадового окладу на 15% за особливі умови служби, пов'язані з підвищеним ризиком для життя, який приймається по заяві, міліціонером взводу №2 роти №4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області №4о/с дск від 08.01.2015 року «Про службове відрядження», на виконання графіку проведення ротації особового складу батальйону патрульної служби міліції ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області від 15.09.2014 року, а також для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення АТО, з метою забезпечення правопорядку на території Донецької та Луганської областей, позивач був відряджений з 10.01.2015 року та до особливого розпорядження у підпорядкування керівника антитерористичної операції на території Луганської області.

20.07.2015 року заступником командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС України у Львівській області капітаном міліції було затверджено висновок службового розслідування за матеріалами порушення службової дисципліни старшиною міліції ОСОБА_2

В мотивувальній та резолютивній частині висновку від 20.07.2015 року командиром роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС України у Львівській області майором міліції Брязу С.О. зафіксовано, що за грубе порушення службової дисципліни під час несення служби у зоні проведення АТО, а саме: вживання спиртних напоїв та висловлювання нецензурною лайкою, що призвело до самовільного залишення місця несення служби, перебуваючи на посаді з іспитовим терміном до 28.07.2015 року, міліціонер взводу №2 роти №4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС старшина міліції ОСОБА_2, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС підлягає звільненню з органів внутрішніх справ у запас за п.63 «і» (у зв'язку із не проходженням випробування в період іспитового строку).

30.07.2015 року начальником ГУ МВС України у Львівській області прийнято наказ №542о/с, відповідно до якого, старшого сержанта міліції ОСОБА_2, міліціонера взводу №2 роти №4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС із 31.07.2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.63 «і» (у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку), підстава: висновок комісії ГУМВС від 20.07.2015 року).

13.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся до начальника ГУ УМВС України у Львівській області із рапортом та заявою про проведення перевірки правомірності рішення про звільнення ОСОБА_2 із ОВС.

У подальшому, наказом начальника ГУМВС України у Львівській області №2377 від 27.08.2015 року «Про призначення службового розслідування» було призначено службове розслідування за фактом надходження до ГУМВС 26.08.2015 року звернень колишніх працівників міліції БПСМ ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області, в яких міститься інформація про можливе порушення службової дисципліни окремими службовими особами БПСМ ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області при їх звільненні.

05.10.2015 року начальником ГУ МВС України у Львівській області було затверджено висновок службового розслідування за фактом надходження звернень колишніх працівників міліції БПСМ ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області щодо можливих порушень при їх звільненні з органів внутрішніх справ.

09.10.2015 року ГУ МВСУ у Львівській області на адресу позивача було надіслано лист, в якому повідомлялось останнього про те, що його звернення щодо неправомірних дій службових осіб БПСМ ОП «Львів» при звільненні з ОВС, розглянуті Головним управлінням та з даного приводу проведено службове розслідування, в ході якого встановлено, що звільнення ОСОБА_2 проведено у відповідності до вимог Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС й порушень при цьому не виявлено.

Також судом встановлено і цього не спростовує сторона відповідача, що трудову книжку ОСОБА_2 отримав після здачі жетону, тобто наприкінці жовтня 2015 року. При цьому, позивач відзначив, що із оскаржуваним наказом про звільнення не був ознайомлений у день звільнення, а ознайомився лише після витребування копії такого.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про міліцію", порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114.

Так, пунктом 3 цього Положення передбачено, що на службу в органи внутрішніх справ приймаються на добровільних засадах особи, які досягли 18-річного віку (крім випадків, встановлених законодавством), здатні за особистими якостями, освітою і станом здоров'я виконувати покладені на них обов'язки. Під час прийняття на службу може бути встановлено іспитовий строк тривалістю до одного року. Особливості проходження служби в період іспитового строку визначаються МВС.

Згідно з пунктом 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з п.62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29 липня 1991 року, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Відповідно до п.63 вказаного Положення, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 5 цього Положення; б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії; в) через обмежений стан здоров'я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час - обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв'язку з відсутністю відповідних вакантних посад; г) за вислугою строку служби, передбаченого договором, якщо особи рядового і молодшого начальницького складу не виявляють бажання продовжувати службу; д) через службову невідповідність; є) за порушення дисципліни; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; з) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі; и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; і) у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; ї) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», або кримінального правопорушення.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року №3640-ІV.

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут ОВС), службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно ст.7 Дисциплінарного статуту ОВС, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здорові, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Із системного аналізу вказаних норм слідує, що визначальним фактором звільнення з підстав не проходження випробування в період іспитового строку є обставини, які в своїй сукупності дають можливість стверджувати про суттєві порушення службової дисципліни з боку працівника органів внутрішніх справ.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Відповідачем не надано жодних доказів щодо проведення медичного огляду позивача, наявності висновку медичного огляду, за яким би було встановлено ступінь алкогольного сп'яніння чи протилежне.

Окрім того, інших доказів на підтвердження перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп'яніння відповідачем суду також надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.15 Дисциплінарного статуту ОВС, накладення дисциплінарного стягнення на особу, яка перебуває в стані сп'яніння, а також одержання від неї пояснень мають бути відкладені до її протверезіння.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснення в ОСОБА_2 були одержані 12.06.2015 року, тобто відразу ж як командир роти запідозрив, що він перебуває у нетверезому стані. На думку суду, порушення порядку відібрання пояснень у позивача свідчить на користь його доводів, що 12.06.2015 року він не перебував в стані алкогольного сп'яніння.

Матеріалами справи не підтверджено викладену у висновку службового розслідування від 20.07.2015 року інформацію щодо вчинення позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, а відтак, висновок щодо наявності грубого порушення службової дисципліни є необґрунтованим та таким, що спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Стосовно посилань у висновках службових розслідувань від 20.07.2015 року та 05.10.2015 року, проведених із врахуванням рапортів командира роти №3 ОСОБА_5, командира взводу №2 ОСОБА_6 та командира взводу №1 ОСОБА_7, на те, що 20 червня 2015 року під час перевірки несення служби нарядами БПСМ ОП «Львів» ГУМВС у Станиці Луганській Луганської області позивач самовільно покинув пост у зоні проведення АТО, грубо порушивши службову дисципліну і тим самим сприявши послабленню охорони особового складу, який знаходився на відпочинку після служби, то такі судом до уваги не беруться, оскільки спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (працівники батальйону «Львів»), які у судовому засіданні повідомили, що схем постового чергування командирами не визначалось і перевірки постів не здійснювалось, чергування проводили разом, адже графіку нарядів не було встановлено і ніхто із таким не ознайомлювався й протилежного відповідачами не доведено.

При цьому, судом витребовувались оригінали матеріалів особової справи ОСОБА_2 для огляду у судовому засіданні, у тому числі оригінали рапортів командира роти №3 ОСОБА_5, командира взводу №2 ОСОБА_11 та командира взводу №1 ОСОБА_7, які слугували підставою для проведення службового розслідування за матеріалами порушення службової дисципліни позивачем, однак таких документів суду надано не було.

Також в судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив, що вищевказані рапорти були складені «задніми датами» та не відповідають дійсності.

Судом першої інстанції вчинялись процесуальні дії на виклик та допит в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_11 ОСОБА_7, проте відповідачем не забезпечено явку вказаних осіб в судові засідання.

Одночасно суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на та, що у листі заступника начальника ГУМВС України у Львівській області від 10.09.2015 року №23/537, адресованому позивачу, останнього повідомлено, що його рапорти щодо можливого порушення службової дисципліни керівництвом БПСМ ОП «Львів» ГУМВСУ розглянуто та вказано, що службовим розслідуванням установлено порушення службової дисципліни заступником командира взводу №1 роти №1 БПСМ ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_11 та командиром роти №3 БПСМ ОП «Львів» ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_5 і за відповідні порушення таких осіб притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Разом з тим з рапортів, поданих від ОСОБА_5, ОСОБА_11 ОСОБА_7 на імя командира БПСМ ОП «Львів» не можливо встановити факту їх реєстрації, результатів розгляду та вчинення будь-яких інших дій за результатами їх подання та розгляду.

Більше того, ОСОБА_2 до Дня Незалежності України та до Дня захисника України у 2015 році отримав Подяки голови Львівської обласної ради, в той час, як допитані у судовому засіданні свідки із сторони позивача підтвердили, що Подяки отримали не усі працівники органів ОВС, які проходили службу разом із позивачем, що очевидно свідчить про належне виконання ОСОБА_2 службових обов'язків та відсутності зауважень при здійснені служби.

Наказом міністра МВС України «Про присвоєння чергових спеціальних звань у порядку заохочення працівникам батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС України у Львівській області» від 19.04.2015 року №695о/с, яким старшому сержантові міліції ОСОБА_2, міліціонеру взводу №2 роти №4 було присвоєно спеціальне звання старшина міліції, що вкотре свідчить про сумлінне ставлення до своїх службових обовязків.

За участь в бойових діях в зоні проведення АТО, позивачу т.в.о.начальника ГУМВС України у Львівській області 05.08.2015 року видано відповідне посвідчення (серія МВ №035770).

Також необхідно погодитись з тією обставиною, що доказів існування усних, або й письмових зауважень, оголошених ОСОБА_2 за час проходження служби з 28.07.2014 року по день звільнення з ОВС відповідачем суду не надано, дисциплінарних стягнень, кримінальних проваджень за результатами служби стосовно ОСОБА_2 не застосовувалось та не порушувалось, а факт порушення службової дисципліни позивачем, за який його було звільнено з органів внутрішніх справ, матеріалами службового розслідування та іншими зібраними у справі доказами в сукупності не доведений.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що зважаючи на відсутність доказів на порушення дисципліни, а також невідповідність зазначених відповідачем підстав звільнення ОСОБА_2 наявним у матеріалах справи документам необхідно визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області за №542о/с від 30.07.2015 року.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС», визначено перелік територіальних органів, що ліквідуються.

У відповідності до положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 13.08.2014 року №401, на виконання постанови КМУ від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС» й наказу МВС від 30.10.2015 року №1322 «Про затвердження голів ліквідаційних комісій територіальних органів МВС по Львівській області», ГУМВС України у Львівській області перебуває у стадії ліквідації.

Статтею 105 Цивільного кодексу України визначено, що від дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами підприємства. Наведене дозволяє стверджувати, що така комісія є уповноваженим представником такого підприємства.

Окрім того, 07.11.2015 року вступив у дію Закон України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року. 06.11.2015 року наказом Національної поліції №30 затверджено Положення про Головне управління Національної поліції у Львівській області. При цьому, вищевказаними нормативними документами не визначено правонаступництва від ГУМВС України у Львівській області до ГУНП у Львівській області.

На спростування доводів апелянта про ліквідацію ГУМВС України у Львівській області, то необхідно зазначити, що дана установа перебуває на час розгляду справи у стані припинення, однак не ліквідована, тому суд дійшов до вірного висновку щодо поновлення позивача на тій посаді з якої його було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства.

Приймаючи рішення в даній справі, суд також керувався постановою Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, із змінами, відповідно до якої, діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходив із того, що оскаржуваним наказом від 30.07.2015 року №542о/с ОСОБА_2 звільнено з 31.07.205 року, відтак останній повинен бути поновлений на посаді з якої незаконно звільнений, а саме на посаді міліціонера взводу роти №4 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС з 31 липня 2015 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає встановленим, що позивача звільнено з роботи з порушенням встановленого законом порядку, а тому спірне розпорядження суд першої інстанції правомірно визнав протиправним та скасувати, а позивача поновив на попередній посаді.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України регламентовано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому в розумінні ст.235 КЗпП України вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Згідно із ч.4 п.32 Постанови оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» і «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачу належить виплатити 21000 грн грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що суд першої інстанції таку виконав у в повному обсязі.

Що стосується позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на встановлені обставини та норми права.

Статтями 23 та 1167 Цивільного кодексу України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується незалежно від майнової шкоди.

Виходячи з положень ст. 23 Цивільного кодексу України слід зауважити, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до статі 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Оскільки позивачем не було обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання йому моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу та не надано цьому належних доказів, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення даного позову в цій частині вимог.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і в повному обсязі встановив обставини справи, прийняв обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2015 року у справі № 813/5884/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 26.04.2016р.