Справа № 357/1658/16-а
Суддя: Жарікова О. В.
Дата ухвалення: 2016-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/1658/16-а
П ОС Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Жарікова О. В. ,

при секретарі Чайка О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м.Біла Церква Київської області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Біла Церква від 25.11.2015 року № 16/457 їй відмовлено в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно висновку УПФУ в м. Біла Церква її період роботи та проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 року складає 3 роки 1 місяць 7 днів. Відповідачем не взята до уваги та обставина, що вона фактично проживає в м. Біла Церква з 1986 року. Так, 29.11.1985 року нею був зареєстрований шлюб з ОСОБА_2 , який постійно проживав і був прописаний в м.Біла Церква. Свідоцтво про укладення шлюбу було видано в м. Біла ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила доньку ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після народження дитини позивач три роки знаходилась в декретній відпустці по догляду за дитиною і постійно проживала в АДРЕСА_1 в будинку батьків чоловіка, але не була там прописана. Крім того, на ім`я позивача було видано ощадну книжку, на яку вона отримала декретні гроші, в м. Біла Церква, ощадна каса № 211/075 в 1986 році. В книжці відображений рух по рахунку коштів за період 1986 08.07.1993 років. Враховуючи зазначені обставини, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення УПФУ від 25.11.2015 року № 16/457, зобов`язати УПФУ у м. Біла Церква Київської області призначити їй ОСОБА_1 , пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В відкритому судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду, через канцелярію суду письмові заяви, в яких просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в відкритому судовому засіданні позов не визнав, вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає, оскільки позивач не доводить того, що позивач дійсно проживала на території посиленого радіологічного контролю у спірний період. Крім того, в матеріалах справи містяться письмово викладені заперечення проти позову, подані відповідачем. В подальшому представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши учасників судового процесу, оглянувши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належному правову оцінку, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Біла Церква від 25.11.2015 року № 16/457 позивачу ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказана відмова мотивована тим, що період роботи та проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 року складає 3 роки 1 місяць 7 днів.

Судом встановлено, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рубченки, Володарського району, Київської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має статус громадянки, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, 4 категорії. Позивач, досягнувши віку 52 роки, звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказаним вище рішенням відповідача, позивачу було відмовлено в призначенні вказаної пенсії.

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1 , яке видане відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому Київської області, між ОСОБА_2 та позивачем 29.11.1985 року було зареєстровано шлюб. Назване свідоцтво про укладення шлюбу було видано в м. Біла Церква. Крім того, чоловік позивача - ОСОБА_2 , постійно був зареєстрований та проживав в м. Біла Церква, Київської області, мав статус громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується копією посвідчення, 4 категорії, серії НОМЕР_2 , перебував на обліку в м. Біла Церква, Київської області в Білоцерківському об`єднаному міському військовому комісаріаті Київської області, як військовозобов`язаний, що підтверджується копією його військового квитка, серії НОМЕР_3 .

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила доньку ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, серії НОМЕР_4 , яке видане відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому Київської області. Місце народження дитини вказане як м. Біла Церква, Київської області. Свідоцтво, також, було видане в м. Біла Церква, Київської області.

Після народження дитини позивач три роки знаходилася в декретній відпустці по догляду за дитиною та постійно проживала в АДРЕСА_1 в будинку батьків чоловіка, але не була там прописана, так як його батьки не хотіли її прописувати у даному будинку, в зв`язку з напруженими стосунками між ними. Та обставина, що позивач дійсно проживала за вказаною адресою у спірний період підтверджується її поясненнями та поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів за ст.ст. 384, 385 КК України. Покази вказаних свідків, які проживають в сусідніх будинках з будинком АДРЕСА_1 , зводяться до того, що ОСОБА_1 дійсно проживала з 1986 року в будинку АДРЕСА_1 разом з своєю донькою, чоловіком та батьками чоловіка.

Крім того, на ім`я позивача було видано ощадну книжку, на яку вона отримувала декретні кошти, в м. Біла Церква, в ощадній касі № 211/075 в 1986р. В книжці відображений рух коштів по рахунку позивача за період з 1986 року по 1993 рік.

Згідно копії медичної картки ОСОБА_4 , - дочки позивача, встановлено, що вона, починаючи з 1986 році проходила обстеження та лікування в Білоцерківській дитячій лікарні.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає.

В даному випадку малолітня дитина позивача не могла проживати окремо від матері, а мати окремо від неї, так як позивач не позбавлялася батьківських прав, в порядку передбаченому сімейним законодавством України, а вік її дочки не дозволяв проживати окремо від матері.

Мотивуючи свої заперечення проти задоволення позову представник відповідача вказує на ту обставину, що ОСОБА_1 не проживала у спірний період в м. Біла Церква, та підтверджує свою позицію копією довідки Форми 16 де вказано, що ОСОБА_1 прибула в м. Біла Церква з м. Вишневе в 1988 році. В даній довідці не вказано коли саме позивач прибула в м. Білу Церкву, чи була вона зареєстрована в м. Вишневе, і якщо так, то за якою адресою та в який період часу. Сама ж позивач вказує на те в судовому засіданні, що в м. Вишневе, в гуртожитку, проживала лише в 1983 році. Даючи оцінку копії вказаної довідки, суд зазначає, що місце реєстрації особи не позбавляє її права працювати чи фактично проживати в іншому населеному пункті, і тому вказана довідка не може братись до уваги судом, як доказ не проживання позивача ОСОБА_1 у м. Біла Церква у спірний період, тим більше що інші докази підтверджують проживання позивача в м. Біла Церква з 1986 року, а не з 1988 року.

Згідно зі ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана ВР України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана ВР України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Посвідчення «Громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими цим законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою Міністрів АРК, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю, внаслідок чого їй Київською обласною державною адміністрацією було видано відповідне посвідчення, 4 категорії, серії НОМЕР_5 . Вказане посвідчення невідкликане, не визнане недійсним в установленому законом порядку, а тому є чинним і надає позивачу право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно ч.1 ст.55 Закону України " Про статус і соціальний захист громадян. які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України « Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, а саме 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1,2,3,4, за умови стажу роботи не менш як чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.

Як встановлено в судовому засіданні позивач досягла віку 52 роки, віднесена до категорії осіб, які постраждали від наслідків аварії на ЧАЕС, 4 категорії і має загальний стаж роботи більше 15 років.

Як передбачено ст.14 Закону України " Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в тому числі, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України та є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів АРК, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою КМ країни від 20.01.1997 р. № 51.

Згідно п.2 Порядку, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення /перерахунку/ пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додається посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Відповідно до п.10 цього Порядку, посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Отже в даному випадку, для призначення позивачу ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» необхідно дві умови, перша з яких це наявність відповідного посвідчення особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування. Позивач ОСОБА_1 має посвідчення громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю, внаслідок чого їй Київською обласною державною адміністрацією було видано відповідне посвідчення 4 категорії. Надати ж необхідну довідку органу місцевого самоврядування позивач не має можливості, так як не зареєструвалась офіційно по місцю фактичного проживання з 1986 року по АДРЕСА_1 , з незалежних від неї обставин. Таким чином, видача органом місцевого самоврядування ОСОБА_1 довідки про місце її проживання за вказаною адресою у відповідний період не вбачається можливим. Разом з тим, суд вважає, що сама по собі відсутність такої довідки не може бути перепоною громадянину скористатись своїми законними правами на пільги та компенсації, наданими законодавцем у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Так, відповідно до приписів Конституції (Основним Законом) України, Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов`язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, в основному законі Держава України проголосила соціальний напрям своєї діяльності, зокрема і в діяльності органів державної влади.

Та обставина, що позивач дійсно є особою, яка постраждала від наслідків Чорнобильської катастрофи, є відповідне посвідчення 4 категорії, серії НОМЕР_5 . Разом з тим, відсутність у ОСОБА_1 необхідної довідки, передбаченої ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зумовлена певними обставинами, що саме по собі не спростовує ту обставину, що ОСОБА_1 фактично проживала на території посиленого радіологічного контролю у спірний період.

Законодавець у ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», покладаючи на громадянина обов`язок надати довідку, що підтверджує період проживання на забрудненій території, мав на меті виключити можливість безпідставного призначення пенсії із зниженням пенсійного віку для громадян за ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Отже, основним завданням громадянина, який вважає, що він має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку є довести ту обставину, що він дійсно проживав на території посиленого радіологічного контролю у спірний період.

Крім того, відповідно до ст.44 Закону України " Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов"язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Позивач ОСОБА_1 підтверджує належними доказами необхідний період проживання на території посиленого радіологічного контролю, і тому суд вважає, що рішення начальника УПФУ у м.Біла Церква Київської області № 16/457 від 25.11.2015 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» винесено з формальних підстав, лише тому що у позивача відсутня необхідна довідка та що її місце роботи знаходилося поза межами м. Біла Церква, Київської області, тобто не в зоні посиленого радіоекологічного контролю, а не тому, що вона дійсно не проживала на території посиленого радіологічного контролю. Крім того, оскаржуване рішення УПФУ в м.Біла Церква Київської області мотивоване здебільшого відсутністю у ОСОБА_1 документів, які б підтверджували роботу у спірний період на території посиленого радіологічного контролю, однак, належно не мотивоване в частині підтвердження необхідного періоду проживання на вказаній території.

Таким чином, станом на 01.01.1993 року позивач проживала на території зони посиленого радіологічного контролю більше ніж 4 роки, що було достатнім для віднесення її до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4 та видачі відповідних документів, що підтверджують її статус.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи подані сторонами докази кожен окремо та у їх сукупності, суд вважає, що позивачем надано належні докази в розумінні ст. 70 КАС України, що підтверджують період її проживання в м.Біла Церква, Київської області у спірний період, а відповідач УПФУ у м.Біла Церква свій обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення не виконав, законність його винесення належними доказами не підтвердив, хоча обов`язок щодо такого доказування покладено на нього законодавцем ст.72 КАС України.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не провівши належним чином перевірки та не витребувавши відповідних документів, в порушення вимог законодавства, необґрунтовано відмовив позивачу у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За викладених обставин, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з моменту звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії та набуття права на пенсію, і тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог... якщо це необхідно для повного захисту прав свобод чи інтересів...

Відповідно до ч. ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 19, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 6,9,17, 99, 160-163, 186 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у м.Біла Церква Київської області від 25.11.2015 року № 16/457.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м.Біла Церква Київської області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Компенсувати ОСОБА_1 витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 551,20 грн. за рахунок Державного бюджету України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О. В. Жарікова