Справа № 2а-1970/2661/12
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року м. Київ К/800/59047/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє мод «Люкс» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє мод «Люкс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2012 року Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Тернопільське відділення) звернулось до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Ательє мод» Люкс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 10 221,73 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ТОВ «Ательє мод» Люкс» звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення цього суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу Тернопільське відділення просило залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на 2011 рік середньооблікова чисельність штатних працівників у ТОВ «Ательє мод» Люкс» складало 17 осіб, тобто відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 1 особа. У зв'язку з тим, що одне робоче місце у 2011 році у ТОВ «Ательє мод» Люкс», призначене для працевлаштування інвалідів, не було зайняте інвалідом, відповідач, на думку Тернопільського відділення, до 15 квітня 2012 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 10 082,35 грн. Враховуючи те, що відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій на 69 днів, він повинен сплатити також пеню в розмірі 139,38 грн.

Відповідно до змісту листа Тернопільського відділення від 26 квітня 2012 року № 04/59/2643 відповідач повідомляв центр зайнятості про наявність вакансії для працевлаштування інвалідів. Спеціалістами центру зайнятості направлялися особи з обмеженими можливостями для працевлаштування у відповідача, які відмовилися від пропозиції працевлаштування. Відмови роботодавця у працевлаштуванні осіб даної категорії центром зайнятості не зафіксовано.

Водночас, до матеріалів справи долучено звіти ТОВ «Ательє мод» Люкс» про наявність вакансій (форма № 3-ПН) від 25 січня 2011 року, 1 липня 2011 року та 1 вересня 2011 року, 10 жовтня 2011 року та 1 грудня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у 2011 році було вжито заходів зі створення робочих місць для інвалідів та було повідомлено органи працевлаштування інвалідів про створення відповідних робочих місць.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ТОВ «Ательє мод» Люкс» не вжило передбачених законом заходів для виконання встановленого обов'язку з працевлаштування інвалідів, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 18 Закону України від 21 березня 1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-XII) встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України на підставі аналізу наведених норм матеріального права дійшла висновку, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання щомісяця протягом 2011 року звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2014 року № 21-476а13.

Як установлено судами попередніх інстанцій, відповідач надавав Тернопільському міськрайонному центру зайнятості інформацію щодо наявності вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН лише у січні, липні, вересні, жовтні, грудні 2011 року, тобто не вжив всіх передбачених законодавством заходів для виконання свого обов'язку щодо працевлаштування інвалідів.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову та стягнення з ТОВ «Ательє мод» Люкс» адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 10 221,73 грн.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє мод «Люкс» залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Черпіцька Л.Т.