Справа № 804/16023/15
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2016 рокусправа № 804/16023/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Добродняк І.Ю Бишевської Н.А.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року по справі №804/16023/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов'язати ГУМВС України в Дніпропетровській області її працевлаштувати відповідно до її спеціальності та кваліфікації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що згідно із Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Закону України "Про Національну поліцію" ГУМВС України в Дніпропетровській області її неправомірно звільнено з органів внутрішніх справ, оскільки на момент звільнення ОСОБА_2 знаходилась на четвертому місяці вагітності. Про вагітність позивач неодноразово повідомляла прямих керівників і зокрема, безпосереднього керівника, в тому числі, під час атестації. Позивач вважає, що відповідач мав усі можливості щодо її працевлаштування в територіальних підрозділах Національної поліції. Проте, незважаючи на імперативні приписи закону щодо працевлаштування позивача, з моменту її звільнення і до цього часу, відповідач ухиляється від свого обов'язку, не вчиняє активних дій, направлених на виконання положень ч.3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, позивачу не запропоновано жодної посади у створеній установі.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року позов задоволено. При цьому, суд, вийшовши за межі заявлених вимог, задовольнив позов, у такий спосіб: скасував наказ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015р. №485 о/с про звільнення позивача через скорочення штатів та зобов'язав ГУМВС України в Дніпропетровській області працевлаштувати ОСОБА_2 на посаду в органах внутрішніх справ. Постанова суду мотивована тим, що відповідачем були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби всупереч вимогам п.17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29 липня 1991 року №114 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись з постановою суду, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності звільнення позивача з займаної посади. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ виданий у відповідності з нормами Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про неможливість звільнення працівників, зазначених в ст..184 КЗпП України, при повній ліквідації організації. Відповідач також

вказує на те, що суд необґрунтовано поклав обов'язок по працевлаштуванню позивача на ГУ МВС, оскільки такі функції виконує Державна служба зайнятості України, якій і було надано інформацію про звільнення позивача. Крім цього, заявник апеляційної скарги зазначає про те, що ГУМВС перебуває в стані припинення шляхом ліквідації без переходу прав та обов'язків іншим юридичним особам, згідно наказу МВС України скорочені всі штати ГУМВС. За наведених обставин, поновлення службово-трудових відносин позивача з ГУМВС є неможливим.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 09.08.2010 р. ОСОБА_2 була прийнята на службу до органів внутрішніх справ.

05.08.2014 року наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 279 о/с ОСОБА_2 призначена інспектором з охорони громадського порядку Магдалинівського районного відділу ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року лейтенант міліції ОСОБА_2 інспектор з охорони громадського порядку Маглалинівського районного відділу ГУМВС України в Дніпропетровській області звільнена із органів внутрішніх справ на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію".

Правомірність та обґрунтованість вказаного наказу є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для скасування наказу про звільнення позивача з огляду на наступне.

Так, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що звільнення позивача з займаної посади, у зв'язку із скороченням штатів, обумовлене набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п.1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в Голосі України, 06.08.2015 № 141-142, набрав чинності 07.11.2015 року. Разом з тим, враховуючи п.1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.08.2015 року.

Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Таким чином, кінцевим строком для вирішення питання щодо прийняття співробітників міліції до лав Національної поліції, враховуючи дату оприлюднення Закону, є 06.11.2015.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015р. №1388 всі посади ГУМВС України в Дніпропетровській області у кількості 15522,5 скорочені.

Відповідно до п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, як факт відмови від проходження служби в поліції так і факт не прийняття до поліції у строк до 06.11.2015р. є самостійними підставами для звільнення працівника міліції через скорочення штатів.

Отже, з огляду на вказані положення Закону, відповідач мав право на звільнення співробітників міліції через скорочення штатів, відносно яких, до 06.11.2015р., не було вирішено питання щодо подальшого проходження служби в поліції.

В той же час, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності наказу про звільнення позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_2, на час звільнення, знаходилась на четвертому місяці вагітності, що підтверджено медичними документами.

Пунктом 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України РСР від 29.07.1991 №114 (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Тобто, вказаною нормою права визначено, що на вагітних жінок і матерів з числа осіб рядового і начальницького складу розповсюджуються гарантії, які визначені, в тому числі, і іншим законодавством України.

Частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, звільнення працівника, який відноситься до категорії осіб, наведених у вказаній нормі права, у разі ліквідації підприємства, установи, організації, допускається лише з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, оскільки відповідачем не дотримано положення вказаної норми права в частині обов'язкового працевлаштування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності оскарженого наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося у відповідності з вимогами Закону України «Про Національну поліцію», яким визначено порядок та підстави звільнення колишніх працівників органів внутрішніх справ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення вказаного Закону мають застосовуватися з урахуванням положень іншого законодавства України, при цьому, застосування зазначеного Закону не може нівелювати державні гарантії трудових прав, які, зокрема, визначені ч.3 ст.184 КЗпП.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що обов'язок по працевлаштуванню покладається саме на роботодавця. За позицією відповідача, вимоги ст.184 КЗпП України щодо обов'язкового працевлаштування, стосуються не роботодавця, а Державної служби зайнятості, яку відповідач своєчасно повідомив про наступне масове вивільнення працівників.

З такими доводами відповідача суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Так, у відповідності з вимогами ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, конструкція вказаної норми права свідчить про те, що звільнення може мати місце лише у випадку обов'язкового працевлаштування. Тобто, вирішенню питання щодо звільнення особи має передувати вирішення питання щодо працевлаштування цієї особи. При цьому, положення вказаної норми права не дають підстав вважати, що таке працевлаштування особи може мати місце в майбутньому і не працедавцем, а іншою особою, як вказує відповідач - Державною службою зайнятості, оскільки таке тлумачення норми права фактично нівелює закладені в ній гарантії трудових прав певної категорії осіб.

Про обов'язок працевлаштування працівника саме роботодавцем, свідчать і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.9 Постанови Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р., із змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Необґрунтованими колегія суддів вважає і посилання відповідача на те, що ГУМВС України в Дніпропетровській області ліквідується без правонаступництва, у зв'язку з чим у вказаної установи відсутній обов'язок по працевлаштуванню позивача. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності звільнення позивача. При цьому, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд апеляційної інстанції керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Оскільки, встановлені обставини у цій справі свідчать про порушення прав позивача, то належним способом захисту порушеного права є приведення сторін у первісний стан, який існував до видання наказу про звільнення, задля вирішення відповідачем питання про звільнення позивача, у зв'язку з ліквідацією установи, у законний спосіб.

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим визначення судом першої інстанції такого способу захисту права, як зобов'язання ГУМВС України в Дніпропетровській області працевлаштувати позивача на посаду в органах внутрішніх справ, оскільки такий спосіб захисту права, поряд із скасуванням наказу про звільнення з підстав невиконання відповідачем законодавчо визначеного обов'язку по працевлаштуванню, фактично є не способом поновлення порушеного права, а вказівкою про необхідність вчинення відповідачем дій при вирішенні у майбутньому питання щодо звільнення позивача у зв'язку з ліквідацією установи.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.ст.202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року по справі №804/16023/15, в частині зобов'язання ГУМВС України в Дніпропетровській області працевлаштувати ОСОБА_2 на посаду в органах внутрішніх справ - скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заявлених вимог в цій частині.

В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року по справі №804/16023/15 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено 29.04.2016р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська