Справа № 815/5899/15
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5899/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1, представника апелянта - ОСОБА_2 та представника відповідача - Білоконь Наталії Олегівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання неправомірним і скасування рішення ДМС України №564-15 від 07 вересня 2015 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 травня 2012 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що його батько належав до повстанської організації "Аль-Ад Вемусава", однак у травні 2010 року помер у в'язниці, рідний брат також піддавався арешту через асоціювання із опозиційно налаштованим батьком. На час звернення за захистом зв'язок з родиною повністю втрачений, від сусідів знає, що після арешту батька родина зникла.

20 травня 2012 року наказом №40 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу.

20 серпня 2012 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №1570/3610/2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року, позов ОСОБА_1 до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено, скасовано наказ №40 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 20 травня 2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу.

05 березня 2013 року наказом №19 першого заступника начальника ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про здійснення оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Судану ОСОБА_1, особова справа № ODS 12/139.

07 вересня 2015 року рішенням ДМС України №564-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

28 вересня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за №420 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №564-15 від 07 вересня 2015 року.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованою, а вказане рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з відсутності існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. А тому підстав для надання позивачу додаткового захисту також немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач є громадянином Судану, уродженцем м.Хартум, район Аль-Інгаз. За національністю суданець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - арабська, трохи володіє російською мовою. За сімейним станом - неодружений. Початкову освіту позивач здобув в Судані в школі "Емтідат" в м.Хартум (1994 - 2001 роки) та у вищій школі "Хартум Тедьярія" в м.Хартум (2001 - 2004 роки). В період з 2008 року по 2009 рік позивач навчався на підготовчому факультеті Полтавського технічного університету та 3 семестри на факультеті нафти та газу в цьому ж університеті у м.Полтава в Україні. Щодо трудової діяльності, з 2003 по 2007 роки позивач був гравцем футбольної команди "Аль-Ахлі" м.Хартум, у 2011 році працював водієм таксі у м.Каїр в Єгипті. На території України позивач не працював.

Вперше з крани громадянського походження позивач вилетів офіційно 07 травня 2007 року за національним паспортом авіарейсом Хартум (Судан) - Каїр (Єгипет). У вересні 2008 року вилетів авіарейсом Каїр (Єгипет) - Одеса (Україна). У позивача була оформлена студентська віза до Полтавського технічного університету. З 15 листопада 2011 року позивач перебував у Єгипті в м.Каїр. В Каїрі позивач продовжив дію свого національного паспорту строком до лютого 2013 року, на підставі якого повернувся до України за навчальною візою до того ж навчального закладу.

Позивачем зазначено, що причиною звернення за захистом є та обставина, що його батько належав до повстанської організації "Аль-Ад Вемусава", однак у травні 2010 року помер у в'язниці, рідний брат також піддавався арешту через асоціювання із опозиційно налаштованим батьком. На час звернення за захистом зв'язок з родиною повністю втрачений, від сусідів знає, що після арешту батька родина зникла. Втім, як вбачається з матеріалів справи та зазначалось позивачем, останній ніколи не приймав участь у політичній, військовій діяльності (окрім служби у війську на протязі 2 місяців), не був членом жодних організацій, в тому числі тієї, членом якої був його батько, не приймав участь у демонстраціях тощо. Позивач не навів фактів свого особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Судані та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування в Судані і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну та політичну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач з 15 листопада 2011 року перебував у Єгипті в м.Каїр, де працював таксистом.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги наявні розбіжності та суперечності в показаннях позивача, зокрема, стосовно обставин арешту та смерті батька, місцезнаходження матері і сестри, а також інших обставин, що передували виїзду позивача з країни громадянської належності, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук