Справа № 808/652/16
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року (о 15 год. 35 хв.)Справа № 808/652/16 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Єлісеєва Д.С., Юрєвої Т.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Ленінського районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом Ленінського районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області (далі - Ленінський РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області, відповідач), в якому просить:

скасувати рішення №2313/27 від 11.01.2016 начальника Ленінського районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_4;

зобов'язати відповідача про надання позивачу посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним в адміністративному позові та додаткові усні пояснення. Зазначає, що починаючи з 2002 року позивач постійно мешкає у м. Запоріжжі та у Запорізькій області. Пояснює, що після перетинання російсько-українського кордону у 2014 році, 25.07.2014 позивач звернулась до міграційної служби і їй в паспорті відмітили, що строк перебування в Україні продовжено до 22.10.2014. Тоді ж позивач звернулась до відповідача із заявою про надання посвідки на постійне проживання у м. Запоріжжі. Вказує, що починаючи з 2014 року ОСОБА_4 очікувала рішення міграційної служби, але тільки у січні 2016 року отримала рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Вважає, що оскаржуване рішення винесено відповідачем з порушенням діючого законодавства України та позбавляє позивача права знаходитись в Україні, де позивач виросла, закінчила школу, набула професію, де мешкає її мати, дід та бабка, які є громадянами України. Крім того, зазначає, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну прийнято посадовою особою Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», а саме: в інших випадках, передбачених законами України, але який це випадок у рішенні не вказується. На підставі викладеного, вважає, що відповідачем грубо порушено строки розгляду заяви на видачу посвідки на постійне проживання, а також протиправно відмовлено у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну та просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили із підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов від 06.04.2016 №2313/1308 (вх. № 11080). Зокрема, пояснюють, що під час перевірки підстав перебування позивача на території України було направлено запит до ВІС «ШЛЮЗ МВС-АРКАН» та отримана відповідь, що громадянка ОСОБА_4 в'їхала на територію України 06.04.2014 через КПП «Гоптівка» по паспорту 515828610, інша інформація стосовно її в'їзду на територію України від 20.06.2015 відсутня, що також підтверджено позивачем у своїх письмових поясненнях від 06.01.2016. Вказують, що у зв'язку з порушенням строку перебування на території України та відповідно до пункту 2.2 Постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012 начальником Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». Крім того, 12.01.2016 за вих. №31 матеріали на ОСОБА_4 були направлені до Ленінського ВП ГУПН в Запорізькій області для вирішення питання щодо притягнення її до кримінальної відповідальності, яка передбачена статтею 358 Кримінального кодексу України. Щодо порушення строку розгляду заяви позивача пояснюють, що згідно із пунктом 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Так, позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою 24.06.2015, а оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну прийнято 11.01.2016, отже термін для розгляду заяви не був перевищений. Ураховуючи викладене, просять суд у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_2 від 06.02.2014, виданим Г/к Росії, м. Харків.

Починаючи з 2002 року позивач постійно мешкає у м. Запоріжжі та Запорізькій області разом із матір'ю, ОСОБА_6, сестрою, ОСОБА_7 Олексієвою, дідусем, ОСОБА_8, бабусею, ОСОБА_9 (довідка від 26.02.2013 №3602).

ОСОБА_4 навчалась у Комунальному закладі «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» Запорізької обласної ради з 01.09.1004 по 24.05.2013, закінчила 10 класів та отримала свідоцтво про закінчення спеціальної загальноосвітньої школи серія 12 СШ №025672 від 24.05.2013, що підтверджується довідкою від 19.01.2016 №17.

Позивача зареєстровано у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків 23.03.2011, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

23.04.2014 позивач звернулась до Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, однак у заяві від 12.08.2014 просила відповідача зупинити розгляд вказаної заяви у зв'язку із тим, що не може надати актовий запис про укладення шлюбу матері ОСОБА_6, оскільки шлюб укладався у Росії, а також повідомила, що після отримання вищевказаного документу знову звернеться до міграційної служби із заявою.

24.06.2015 ОСОБА_4 подано заяву до відповідача про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» оскільки її матір - ОСОБА_6 народилась на території України в м. Запоріжжі, до якої додано копію паспорту із проставленим штампом в'їзду в Україну 20.06.2015 через КПП «Харків» на 32 сторінці паспорту.

Посадовою особою Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області у позивача були прийняті документи та зареєстровані за №29 для оформлення дозволу на імміграцією в Україну.

Після отримання від позивача документів у липні 2015 року відповідачем на виконання пункту 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 надіслано запити до регіонального органу СБУ (від 01.07.2015 №1879), Робочого апарату Укрбюро Інтерполу (від 02.07.2015 №55/1-496) та Держприкордонслужби (від 01.07.2015 №2313/1881).

Крім того, 04.01.2016 відповідачем сформовано та направлено запит до ВІС «Шлюз МВС-Аркан», на який отримано відповідь, що громадянка ОСОБА_4 в'їхала на територію України 06.04.2014, інша інформація стосовно її в'їзду до країни відсутня.

У наданих позивачем письмових поясненнях від 06.01.2016 до Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області остання повідомила, що штамп про перетин кордону було проставлено посадовою особою органу міграційної служби.

На підставі висновку по розгляду заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну 11.01.2016 начальником Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_4 на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Супровідним листом від 11.01.2016 №2313 вих. №28 позивача повідомлено стосовно відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки ОСОБА_4 в'їхала на територію України 06.04.2014, а інформація по паспорту стосовно в їзду 20.06.2015 відсутня.

Також відповідачем до Ленінського ВП ГУПН в Запорізькій області листом від 12.01.2016 №2313 вих. №31 направлено матеріали справи, прийняті на оформлення дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_4, для вирішення питання щодо притягнення її до кримінальної відповідальності, яка передбачена статтею 358 Кримінального кодексу України.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду із позовом про його скасування та зобов'язання відповідача про надання позивачу посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 7 червня 2011 року №1182-VI «Про імміграцію» (далі - Закон №1182-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №1182-VI іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 9 Закону №1182-VI заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно із частинами третьою, п'ятою та десятої статті 9 Закону №1182-VI заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №1182-VI термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_4 зверталась 23.04.2014, однак у заяві від 12.08.2014 просила відповідача зупинити розгляд вказаної заяви. Наступного разу позивачем заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну до органу міграційної служби подано 24.06.2015, за результатами розгляду якої 11.01.2016 відповідачем прийнято оскаржуване рішення про відмову у наданні такого дозволу. Таким чином, суд вважає необґрунтованим твердження позивача про порушення відповідачем терміну розгляду заяви, який визначений частиною одинадцятою статті 9 Закону №1182-VI.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок).

За змістом пункту 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пункту 14 Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).

Як підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_4, у оскаржуваному рішенні зазначено приписи пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Так, частиною першою статті 10 Закону №1182-VI встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання пункту 14 Порядку після отримання заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну з метою з'ясовування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», відповідачем було направлено відповідні інформаційні запити.

Так, на запит відповідача до ВІС «ШЛЮЗ МВС-АРКАН» отримано відповідь, що громадянка ОСОБА_4 в'їхала на територію України 06.04.2014, інша інформація стосовно її в'їзду до країни відсутня.

Отже, підставою для прийняття оскаржуваного рішення було порушення позивачем строку перебування на території України, який встановлений пунктом 2.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012, згідно якого іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Вказані обставини фактично у подальшому підтверджені позивачем у наданих 06.01.2016 письмових поясненнях.

Крім того, оскільки органи міграційної служби не є компетентними органами у встановленні підроблених документів відповідачем до Ленінського ВП ГУПН в Запорізькій області листом від 12.01.2016 №2313 вих. №31 направлено матеріали справи, прийняті на оформлення дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_4, для вирішення питання щодо притягнення її до кримінальної відповідальності, яка передбачена статтею 358 Кримінального кодексу України.

В зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення №2313/27 від 11.01.2016 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_4, що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовується.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача про надання позивачу посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства суд вважає за необхідне зазначити, що для оформлення посвідки на постійне проживання, відповідно до пункту 3 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, разом із заявою подається, зокрема, копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Отже, оскільки вимоги позивача про зобов'язання відповідача вчинити певні дії є похідними позовними вимогами від визнання протиправним рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, яке, як встановлено вище, відповідачем прийнято правомірно, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову також в цій частині.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно із частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою та другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак