Справа № 815/1975/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1975/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2001 р. в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що частково оскаржуваною постановою державним виконавцем помилково накладено арешт на квартиру, яка належить йому та його батькам. Так, боржником за виконавчим провадженням, в межах якого винесено частково оскаржуваного постанову, є ОСОБА_2, який ніколи не проживав, не був зареєстрований та не мав права власності на вищевказану квартиру. Натомість останній проживав в сусідній квартирі АДРЕСА_2 і державним виконавцем було допущено помилку, внаслідок чого накладено арешт на квартиру особи, яка не є боржником. Зважаючи на порушення своїх прав та інтересів, позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

До суду з'явилася представник позивача, яка позовні вимоги із викладених вище підстав підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; заперечення проти адміністративного позову не надав.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що з 1982 р. і по теперішній час ОСОБА_1 разом із батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у державній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яка надана їм на підставі ордеру № 381/2 серії СР від 24,12.1981 р., виданому на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської Ради народних депутатів міста Одеси від 18.12.1981 р.

В 2013 році з метою приватизації зазначеної квартири позивачем була подана відповідна заява, за результатами розгляду якої розпорядженням органу приватизації від 17.04.2013 р. НОМЕР_1 заяву ОСОБА_4 задоволено: квартиру передано у спільну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Також 17.04.2013 р. Департаментом міського господарства Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 12-39651.

17 жовтня 2013 р. ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області із заявою про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру.

Проте за результатами розгляду їх заяви державним реєстратором прийнято рішення від 04.11.2013 р. № 7569236 про відмову у державній реєстрації прав на підставі ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.16, п.23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.05.2011 р. № 703.

Підставою для відмови в проведенні державної реєстрації права власності слугував встановлений державним реєстратором факт накладення 04.09.2001 р. Іллічівським РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі арешту (архівний запис) на означену квартиру.

У вересні 2014 р. ОСОБА_1 був зроблений запит в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження спірної квартири, на що 19.09.2014 р. була отримана інформація про накладення 04.09.2001 р. арешту на квартиру постановою Іллічівського РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі; власником даної квартири значився громадянин ОСОБА_2.

Згідно копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2001 р. при примусовому виконанні виконавчих листів № 1-482, виданих Приморським районним судом м. Одеси від 16.07.2001 р., згідно яких з гр. ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягає стягненню сума грошових коштів в розмірі 54400 грн., накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, серед іншого, й на квартиру АДРЕСА_1.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначену постанову в оскаржуваній частині необґрунтованою, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1, згідно довідки паспортного столу № 1292 від 06.08.2015 р. В періоді з 18.05.1995 по 12.11.2004 р. в цій квартирі була зареєстрована ОСОБА_8, а в періоді з 30.10.1987 і по 14.05.1993 р. - ОСОБА_9, проте громадянин ОСОБА_2 в період з 24.12.1981 р. і по теперішній час в цій квартирі зареєстрованим не був.

Крім того, відповідно до довідки з паспортного столу № 1293 від 06.08.2015 р., громадянин ОСОБА_2 в період з 13.04.1994 р. і по день смерті 22.07.2009 р. проживав та був прописаний за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2, тобто в сусідній квартирі.

Отже судом встановлено, що громадянин ОСОБА_2 не проживав, не був зареєстрований та не мав у власності квартири АДРЕСА_1. Таким чином, арешт оскаржуваною постановою очевидно був накладений помилково, зокрема виконавцем помилково зазначено номер квартири, де мешкає позивач із своїми батьками - « 80», замість номеру квартири боржника за виконавчим провадженням № 1-482 « 82».

Про вищезазначені обставини ОСОБА_1 листом від 11.08.2015 р. повідомив начальника другого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Калашникова Р.В.

У відповідь листом № 14510 від 14.08.2015 р. начальник другого Малиновського відділу ДВС зазначив про те, що вирішити дане питання щодо зняття арешту зі спірної квартири не уявляється можливим, так як станом на теперішній час виконавчі провадження по даній справі знищені у зв'язку із спливом строку давності та запропоновано звернутися до суду задля вирішення цього питання.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 11.07.2001 р. арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Державний виконавець зобов'язаний подбати про забезпечення умов реалізації майна боржника, які не ущімлюють його законних інтересів.

Статтею 7 цього ж Закону в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення, передбачалось, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Положеннями ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. ст. 321 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Не дотримавшись приписів законодавства, посадова особа Іллічівського районного управління юстиції у м. Одесі допустила порушення прав та інтересів позивача, яке полягає у безпідставному накладенні арешту на квартиру АДРЕСА_1.

З урахуванням викладеного суд констатує протиправність постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2001 р. в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, оскільки державний виконавець діяв необґрунтовано та без урахування фактичних обставин.

Суд зазначає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний приймати рішення, а дії - вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх, дотримуючись встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що при винесенні постанови від 04.09.2001 р. в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, державний виконавець Іллічівського районного управління юстиції у м. Одесі Варфоломієва Н.В. діяла у непередбачений законодавством спосіб, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, недобросовісно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані це рішення.

З урахуванням викладеного, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

На підставі положень ч.2, ч.3 ст.162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Іллічівського РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі Варфоломієвої Н.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2001 р. в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк