Справа № 825/2263/15-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2016 р. м. Київ К/800/48600/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення невиплаченої підйомної допомоги та коштів на відшкодування витрат на службове відрядження,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року,
встановив:
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 та просив (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог): визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу підйомної допомоги; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплатити належну позивачу підйомну допомогу в сумі 5662,80 грн.; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування грошових коштів позивачу в рахунок відшкодування витрат на відрядження; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплатити кошти в рахунок відшкодування витрат на відрядження.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що у зв`язку з призначенням на військову посаду, він переїхав в інший населений пункт за місцем розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 (правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 ), а тому відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на отримання підйомної допомоги, яка виплачується при переїзді військовослужбовця на інше місце військової служби. Крім того, військова частина відмовляється відшкодовувати позивачу кошти, витрачені ним на відрядження.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати підйомної допомоги підполковнику ОСОБА_1 . Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підйомну допомогу в сумі 5662,80 грн. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування грошових коштів підполковнику ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на відрядження. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплатити підполковнику ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрати на відрядження.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове про відмову у задоволенні позову.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне з`ясування апеляційним судом обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Зазначає, що фактичний переїзд позивача з населеного пункту Бобровиця до населеного пункту Десна підтверджується наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 03 листопада 2014 року №11, яким його зараховано до списків особового складу цієї військової частини. Той факт, що він не зареєстрував своє місце проживання в селищі Десна, не є підставою для відмови у виплаті підйомної допомоги. Крім того, на новому місці служби позивач житлом не забезпечувався та проживав у казармі. Він не перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 , а тому відшкодовувати витрати на відрядження повинен відповідач.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Судами встановлено, що наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 жовтня 2014 року №682 підполковника ОСОБА_1 , колишнього військового комісара Бобровицько-Носівського об`єднаного районного військового комісаріату Чернігівської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », призначено на посаду офіцера резерву військової частини польова пошта НОМЕР_2 .
Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 03 листопада 2014 року №11, починаючи з 01 листопада 2014 року позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) на всі види забезпечення, встановлено оклад за посадою в розмірі 1120 грн. на місяць.
Задовольняючи позов в частині вимог про нарахування та виплату позивачу підйомної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 11 листопада 2014 року позивач прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 (смт. Бобровиця Чернігівської області) до військової частини польова пошта НОМЕР_2 (сел. Десна Козелецького району Чернігівської області) та приступив до виконання обов`язків за посадою. Суд вважав обґрунтованими вимоги щодо відшкодування позивачу витрат на відрядження з тих підстав, що у 2014 році позивач подав до фінансової частини військової часини НОМЕР_2 документи на оплату коштів, витрачених на відрядження. Листом від 15 червня 2015 року №19 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив, що зазначені кошти будуть нараховані при надходженні фінансування, однак на даний час кошти, витрачені на службові відрядження, не виплачені.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вважав, що підстави для виплати позивачу підйомної допомоги відсутні, оскільки місце реєстрації позивача після прибуття до військової частини польова пошта НОМЕР_2 не змінилось, доказів на підтвердження його фактичного переїзду та постійного проживання в новому пункті позивачем не надано. Апеляційний суд також виходив з того, що виплата позивачу витрат на відрядження повинна здійснюватись військовою частиною НОМЕР_3 (м. Рівне), оскільки позивач перебував у розпорядженні командира цієї військової частини.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
Відповідно до пункту 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370 (далі Інструкція № 370), особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з підпунктом 4.1 пункту 4 Інструкції № 370 підйомна допомога офіцерам, прапорщикам (мічманам) і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, виплачується тим, які переїхали у зв`язку з призначенням на посади, - за новим місцем служби на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою.
В силу пункту 18.1 Інструкції № 370 підйомна допомога, в тому числі на членів сім`ї, не виплачується, якщо місце проживання військовослужбовців у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) не змінилося. В цьому випадку підйомна допомога виплачується після фактичного переїзду військовослужбовця на постійне проживання до пункту дислокації військової частини.
Згідно з частинами 4 та 5 статті 11, частиною 5 статті 71 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. Суд може збирати докази з власної ініціативи.
Судами не враховано активну роль суду у встановленні фактичних обставин справи, не досліджено, чи відбувся переїзд ОСОБА_1 в інший населений пункт, і чи змінилось його фактичне місце проживання.
Крім того, Інструкцією № 370 визначено порядок виплати підйомної допомоги як на військовослужбовця, так і на членів його сім`ї, у випадку зміни їх місця проживання, а розмір такої допомоги відрізняється в залежності від кількості осіб, на яких вона виплачується.
Судом першої інстанції не наведено, з яких розрахунків він виходив, стягуючи на користь позивача суму підйомної допомоги саме у розмірі 5662,80 грн., та на скількох осіб ця допомога розрахована.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплатити позивачу кошти в рахунок відшкодування витрат на відрядження, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 року № 332 «Про вдосконалення грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України» постановлено виплачувати особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби при переїзді на нове місце служби підйомні у розмірі місячного грошового забезпечення і на кожного члена сім`ї - 50 процентів від місячного грошового забезпечення, що отримує військовослужбовець. Вказаним військовослужбовцям добові виплачуються в установлених розмірах.
Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29 серпня 2011 року № 530 (далі Інструкція № 530), службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу. Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.
Відповідно до пунктів 1.12 та 1.13 Інструкції № 530 за відсутності в посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) добові не виплачуються. Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені документально (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.
Тобто, військовослужбовцям відшкодовуються такі види витрати, понесених під час відрядження, як виплата добових, відшкодування витрат на наймання житлового приміщення та витрати на проїзд. При цьому, підставою для відшкодування військовослужбовцю витрат на відрядження є належним чином оформлене відрядження та документальне підтвердження понесення цих витрат (пункт 1.9 Інструкції № 530).
Пунктом 1.25 Інструкції № 530, на підставі якого апеляційним судом відмовлено у позові в цій частині, передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), тимчасово прикомандированим з дозволу Міністра оборони України, першого заступника Міністра оборони України, начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, командувачів видів Збройних Сил України до інших військових частин, або тим, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), оплата добових за період перебування в пунктах прикомандирування або в розпорядженні не провадиться. У разі направлення цих військовослужбовців у відрядження з пунктів прикомандирування (перебування в розпорядженні) в інші пункти виплата добових провадиться їм на загальних підставах з військовослужбовцями тієї військової частини, до якої вони прикомандировані (перебувають у розпорядженні).
Отже, різні висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на такому:
- суд першої інстанції вважав, що позивач має право на виплату витрат на відрядження, а відповідач їх не виплачував через відсутність коштів, тоді як в дійсності він посилався на обов`язок відшкодування витрат військовою частиною НОМЕР_3 ; окрім того, в постанові цього суду не зазначено конкретних сум складових на відрядження;
- апеляційний суд виходив з того, що позивач знаходився не у відрядженні, а був тимчасово прикомандирований (перебував у розпорядженні відповідного командира) до військової частини НОМЕР_3 м. Рівне, яка й повинна здійснювати витрати на відрядження.
Зазначені висновки ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи та неправильному розумінні пункту 1.25 Інструкції № 530.
Суди не дослідили повний зміст посвідчення про відрядження позивача, його відповідність пунктам 1.9, 1.12 та 1.13 Інструкції № 530, не з`ясували, на підставі яких розрахункових документів воно видано (наказів, розпоряджень) та з якою метою, в яких населених пунктах і військових підрозділах перебував позивач і в якості кого, які завдання виконував, чи дає все це в сукупності право на відшкодування у повному обсязі витрат як за службове відрядження, у тому числі за наймання службового приміщення, оскільки Інструкція № 530 передбачає умови, за яких окремі складові не виплачуються.
Згідно з частиною 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 227 КАС України).
Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, повно і всебічно встановлених обставинах справи, їх належній правовій оцінці, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, так як порушення допущені обома судовими інстанціями.
Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Ліпський Д.В.