Справа № 753/2861/16-а
Суддя: Леонтюк Л. К.
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2861/16-а
провадження № 2-а/753/312/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ в ДАРНИЦЬКОМУ РАЙОНІ м. КИЄВА про визнання дій неправомірними та стягнення сум не отриманої пенсії, суд

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними та стягнення сум не отриманої пенсії. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з серпня 2010 року є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва та їй призначена пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу». Після призначення пенсії продовжує працювати на державній службі. Стаж державної служби становить 43 роки.

З квітня 2015 року призначена їй пенсія не виплачувалася відповідно до Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змі до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Зокрема, цим Законом були внесені зміни до статті 37 Закону України «Про державну службу», якими встановлено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії не виплачуються.

Одночасно пунктом 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII було передбачено, що «з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На підставі наведеної норми Пенсійним фондом України були надіслані листи територіальним органам щодо відмови у призначенні пенсій громадянам відповідно до законів, зазначених у пункті 5 розділу III Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Відтак, рішення та дії Пенсійного фонду України та його територіальних органів свідчили про те, що з 1 червня 2015 року в Україні відсутні посади, робота на яких дає право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Звернувшись до Пенсійного фонду України щодо поновлення виплати їй пенсії з 1 червня 2015 року, вона отримала відповідь, що відповідні зміни до Закону України «Про державну службу» не внесені і підстав для поновлення виплати пенсії немає.

Проте зміни до Закону «Про державну службу» також не внесені і норми статей 37 і 37-1 цього Закону є чинними і мають застосовуватися.

31 грудня 2015 року закінчився строк, на який Законом України від 2 березня 2015 року № 213-VIII була зупинена виплата пенсій окремим категоріям пенсіонерів, у тому числі й їй

Оскільки зазначений Закон України не зупиняв нарахування призначених раніше пенсій, вона звернулася з заявою до Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва щодо виплати нарахованих їй за дев'ять місяців 2015 року (з квітня по грудень) сум призначеної їй пенсії .

Своїм листом від 13.01.2016 р. № 23/Ш-11 начальник управління Плющ В.П. по суті її звернення не відповіла.

18 січня 2016 року вона змушена була вдруге звернутися із заявою щодо виплати призначеної їй та нарахованої за 9 місяців 2015 року пенсії, а також надання інформації, що міститься на її персональній обліковій картці, та надіслати їй копії рішень індивідуальної дії, прийнятих відповідними органами Пенсійного фонду України, на підставі яких з 1 квітня 2015 року була припинена виплата її пенсії .

Лист Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва від 27.01.2016 року за № 49/ПІ-11/1 не містив інформації, що мала бути їй надана відповідно до пункту 3 частини третьої статті 21 і пунктів 10-12 частини другої статті 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», чим в черговий раз були порушені її права застрахованої особи.

Вважає, що невиплата сум призначеної та нарахованої їй в квітні- грудні 2015 року пенсії порушує її конституційні права, а тому просила визнати рішення Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва про невиплату призначеної їй на законних підставах пенсії з 1 квітня 2015 року протиправним та скасувати.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва на її користь суму не отриманої пенсії за період з квітня по грудень 2015 року у призначеному відповідно до закону розмірі, оскільки стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змі до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в адміністративному позові, додатково пояснивши суду, що вона , як усі наймані працівники, протягом 43 років своєї трудової діяльності сплачувала страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (соціальне страхування). ЇЇ роботодавець також сплачував внески до Пенсійного фонду для мого пенсійного забезпечення. Основною складовою коштів на виплату пенсії є саме страхові внески, що не включаються до складу державного бюджету та не можуть використовуватися не за своїм цільовим призначенням. Призначена їй пенсія не є подарунком держави, що надається залежно від її фінансових можливостей. Протягом 43 років вона сумлінно виконувала свої зобов'язання застрахованої особи, що були встановлені державою. Одночасно вона сподівалася на таке ж добросовісне виконання своїх зобов'язань державою, яка обіцяла за наявності відповідного стажу роботи та за умови досягнення пенсійного віку виплачувати їй за рахунок коштів Пенсійного фонду України пенсію у розмірі, що відповідає сплаченим нею внескам та страховому стажу. Жодним із законодавчих актів за весь період існування незалежної України не передбачалося застереження щодо заборони працюючим пенсіонерам одержувати пенсію.

Таким чином порушені принципи рівності та пропорційності, оскільки особи, яким призначено пенсії, поставлені в нерівні умови в залежності від отримуваної заробітної плати та посади, на якій така особа працює.

Рішення, прийняте в 2015 році, щодо невиплати призначеної в 2010 році відповідно до закону пенсії є порушенням приписів статті 58 Конституції України щодо дії законів у часі.

Закон від 2 березня 2015 року № 213-VIII відносно працюючих пенсіонерів є дискримінаційним, а стосовно окремих категорій таких пенсіонерів, зокрема, державних службовців, суддів, прокурорів - двічі дискримінаційним та принизливим, оскільки держава не визнає їх багаторічну працю такою, що дає право на отримання пенсії. Таке обмеження не може бути застосовано, оскільки воно зачіпає саму сутність права на отримання пенсії та є перепоною в реалізації закріпленого статтею 21 Конституції України права, що всі люди є вільні й рівні у своїй гідності та правах. Отже своїм рішенням та діями відповідач порушив вимоги статті 21 Конституції України, що є нормою прямої дії.

Одночасно своїми рішеннями та діями відповідач порушив її конституційні права, визначені статтею 41 Конституції України, оскільки призначена їй відповідно до вимог законів пенсія є її приватною власністю, право на яку проголошено непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності».

Рішення відповідача щодо невиплати призначеної їй пенсії суперечить принципам загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, визначеним статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», щодо рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання покладених на них обов'язків.

Статтею 113 зазначеного Закону встановлені гарантії прав і законних інтересів застрахованих осіб, зокрема передбачені гарантії держави щодо дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат, а також зобов'язання щодо обов'язковості виплати пенсій у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду України.

Особливо цинічним наслідком прийнятого відповідачем рішення є продовження стягнення з її заробітної плати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у підвищених розмірах, що пов'язано із нібито підвищеним рівнем пенсійного забезпечення державних службовців.

В умовах постійного стрімкого зростання цін та тарифів на життєво необхідні товари та послуги позбавлення її з квітня 2015 року коштів заробленої багаторічною працею та призначеної їй пенсії вкрай негативно позначилося на матеріальному становищі її сім'ї (на її утриманні є син-студент денного відділення), а також її психологічному стані та здоров'ї. Очікувані кошті від призначеної пенсії планувалося витратити на подальше навчання сина, допомогу батькам чоловіка, лікування та оздоровлення членів сім'ї. Відтак невиплата належної їй пенсії погіршила її матеріальний стан, що призвело до порушення її конституційного права на достатній життєвий рівень.

Відповідач у судове засідання не з"яився , надав письмове заперечення та просив у задоволенні адміністративного позову відмовити, зазначивши, що на час розгляду справи у суді обмеження щодо виплати пенсій працюючим пенсіонерам є чинними, зміни внесені Верховною Радою України до законодавства стосовно пенсійного забезпечення осіб, які працюють на спец посадах, не визнані неконституційними, вони підлягають неухильному виконанню на принципах рівності усіх у своїй гідності та правах, рівності перед законом, встановленими ст. 21, 24 Конституції України ( а.с. 23 -28).

Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали адміністративної справи у їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні позивачка продовжує працювати завідувачем відділу головного юридичного управління апарату Верховної Ради України та з 30 серпня 2010 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва , як отримувач пенсії за нормами Закону України "Про державну службу".

З 01.04.2015 р. позивачці припинено виплату зазначеної вище пенсії у зв'язку із внесенням змі до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якими було тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, припинено виплату пенсій у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

Зазначені обставини підтверджуються листами УПФ України Департаменту пенсійного забезпечення № 7319/ Ш-11 від 10.07.2015 року (а.с. 10), УПФ України в Дарницькому районі м. Києва за № 23/Ш-11 від 13.01. 2016 року ( а.с. 12) та відповідно за вх. № 49/Ш-11/1 від 27.01. 2016 року ( а.с. 14) , письмовими запереченням на адміністративний позов № 53/16 від 10.03.2016 року (а.с. 23-28) .

Вирішуючи питання щодо правомірності вимог позивача, суд виходить з таких міркувань.

Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції Українигарантується.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що призупинення виплати пенсії позивачці було здійснено в зв'язку з тим, що Законом України "Про внесення змі до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ від 2 березня 2015 року до абзацу другого частини 1статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були внесені зміни, у відповідності до яких тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", " Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змі до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII (надалі - Закон № 213) у разі неприйняття до 1 червня 2015року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу"; "Про прокуратуру"; "Про судоустрій і статус суддів"; "Про статус народного депутата України"; "Про Кабінет Міністрів України"; "Про судову експертизу"; "Про Національний банк України"; "Про службу в органах місцевого самоврядування"; "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 1 червня 2015 року не був прийнятий закон, вказаний в пункті 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону №213, з вказаної дати втратили чинність норми законів України "Про державну службу" та " Про судоустрій і статус суддів" щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, особам, які підпадають під дію цих Законів, пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

З огляду на викладене, суд вважає, що з 1 червня 2015 року втратили свою чинність правові підстави тимчасового припинення виплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про державну службу", а тому, вимога позивача щодо відновлення виплати їй раніше призначеної пенсії є законною та підлягає задоволенню.

Суд дійшов даного висновку з урахуванням також і наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У відповідності до статті 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Крім того, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей аніж ті, для яких вони встановлені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, судом враховано, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

А отже належно обґрунтованими є і письмові твердження відповідача про те, що з 1 червня 2015 року позивач втратив право на призначення пенсії на умовах та в порядку передбаченому Законом України "Про Державну службу " та за іншими спеціальними законами, а тому не підпадає під дію норм у всіх законах, в тому числі у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яким призупинена виплата пенсії за віком, що відповідачем фактично не спростовано.

У зв'язку з неправомірними діями вказаного суб'єкта владних повноважень позивачу спричинено шкоду у розмірі невиплаченої пенсії за віком з 1 червня до 1 грудня 2015 року у призначеному відповідно до закону розмірі.

Відповідно до положень ст.94 КАС України, Закону України "Про судовий збір" судові витрати у виді судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. належить стягнути з Управління пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. ст.46, 68, 92 Конституції України, ст.ст.8-11, 18, 71, 160-162 КАС України, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ в ДАРНИЦЬКОМУ РАЙОНІ м. КИЄВА про визнання дій неправомірними та стягнення сум не отриманої пенсії , задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії суб'єкта владних повноважень - Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо не поновлення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком.

Стягнути з Управління пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 суму не отриманої пенсії за віком за період з 1 червня до 1 грудня 2015 року у призначеному відповідно до закону розмірі.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. стягнути з Управління пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня її проголошення . Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19 квітня 2016 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК