Справа № 824/136/16-а
Суддя: Спіжавка Георгій Георгійович
Дата ухвалення: 2016-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 р. м. Чернівці справа № 824/136/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Спіжавки Г.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Бідней О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Смеречанської Т.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В поданому до суду позові ОСОБА_1 (далі - позивач) просить суд визнати звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на посаді головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату Кіцманської районної державної адміністрації; стягнути з Кіцманської районної державної адміністрації (далі - відповідач) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Кіцманської районної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали позивачу на день звільнення з роботи по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач займав посаду головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату райдержадміністрації, при цьому, відповідачем порушені вимоги чинного законодавства щодо порядку оформлення допуску позивача до державної таємниці.

Позивач вважає, що підстава, за якої його було звільнено, зокрема, п. 2 ст. 40 КЗпП України, є незаконною, так як не було відмови у наданні допуску до державної таємниці та не було скасування допуску до державної таємниці.

Окрім того, позивачу не було запропоновано іншої посади, як того вимагає п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Також, вказує, що всупереч вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем в день звільнення не було проведено виплату всіх сум, що належали йому від Кіцманської райдержадміністрації. Крім того, позивач не був письмово повідомлений, як того вимагає чинне законодавство про нараховані суми, належні йому при звільненні.

Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення, в яких пояснив, що працюючи на посаді головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної державної адміністрації більше року позивач не здійснив визначених посадовою інструкцією дій для того, щоб оформити допуск до державної таємниці. Так, вказував, що згідно статті 23 Закону України "Про державну таємницю" допуск до державної таємниці не надається у разі відмови громадянина взяти на себе письмове зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена, а також за відсутності його письмової згоди на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з допуском до державної таємниці. Громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов'язану з державною таємницею, чи звільнено.

Отже, наполягав відповідач, керівник Кіцманської районної державної адміністрації прийняв рішення про звільнення позивача з займаної посади відповідно пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю у зв'язку із відсутністю допуску до державної таємниці.

Також, відповідач повідомив, що станом на 26 січня 2016 року в апараті районної державної адміністрації не було вакантних посад, які можна було б запропонувати позивачу, виходячи із його освітньо-кваліфікаційного рівня.

Окрім того, відповідач вказував на те, що якщо звільнення на думку позивача є незаконним, то вимагати виплати середнього заробітку за весь час затримки виплат всіх сум, які належали йому на день звільнення по день фактичного розрахунку, він не має права.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача позов не визнав, наполягаючи на відмові в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини в справі та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов висновку про задоволення позову частково.

Судовим розглядом встановлено, що згідно розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації від 01.08.2014 № 71-ОС ОСОБА_1 був призначений на посаду головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної державної адміністрації 01.08.2014 р.

Позивача 23.12.2014 р. ознайомлено з посадовою інструкцією головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної державної адміністрації.

Згідно пункту 2.8 згаданої інструкції посада головного спеціаліста передбачає допуск до державної таємниці, відповідно до номенклатури посад працівників райдержадміністрації перебування на яких потребує оформлення допуску та надання допуску до державної таємниці.

В ході перевірки стану охорони державної таємниці в Кіцманській РДА Службою безпеки України встановлено відсутність у позивача допуску до державної таємниці, що зафіксовано в акті перевірки від 25.12.2015 р. №75/26/6501.

26.01.2016 р. розпорядженням Кіцманської районної державної адміністрації позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної державної адміністрації у зв'язку з відсутністю допуску до державної таємниці згідно пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України.

За змістом зазначеного розпорядження, підставою його прийняття є акт перевірки стану охорони державної таємниці Служби безпеки України від 25.12.2015 р. №75/26/6501.

Позивач вважає, що відповідач незаконно його звільнив з займаної посади, тому звернувся до суду з даним позовом, просить суд визнати звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на посаді головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату Кіцманської районної державної адміністрації; стягнути з Кіцманської районної державної адміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Кіцманської районної державної адміністрації на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали на день звільнення з роботи по день фактичного розрахунку.

Визначаючись щодо змісту позовних вимог, а також оцінюючи рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень на відповідність чинному законодавству України, суд виходить з нижче зазначеного.

Допуск до державної таємниці, що є оформленням права громадянина на доступ до секретної інформації та відносини, які виникають у даній сфері, регулюється Законом України "Про державну таємницю" від 21.01.1994 № 3855-XII (далі - Закон № 3855-XII).

Так, у відповідності до частини другої статті 22 Закону № 3855-XII, допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини сьомої статті 22 Закону № 3855-XII надання допуску передбачає:

- визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією;

- перевірку громадянина у зв'язку з допуском до державної таємниці;

- взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена;

- одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці;

- ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Як встановлено судом та в ході розгляду справи не заперечувалося сторонами, у позивача був відсутній допуск до державної таємниці.

При цьому, для надання оцінки звільненню позивача в контексті законності чи незаконності, суд вважає вирішальним та принциповим той факт, що відсутність допуску у позивача до державної таємниці під час перебування на посаді, яка його вимагає, поставлено у провину саме позивачу.

В той же час, згадані вище приписи статті 22 Закону № 3855-XII, окрім письмової згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці, взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, також містять - визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією.

Разом із цим, згідно змісту письмових заперечень відповідача та його позиції, висловленої в судовому засіданні, позивач не здійснив дій щодо надання йому відповідного допуску, що на думку відповідача розцінюється як відмова у наданні допуску до державної таємниці. В силу цього, відповідач посилається на те, що оскільки позивач відмовився взяти на себе зобов'язання щодо збереження державної таємниці, його звільнення з цих підстав є законним.

Зазначені висновки відповідача, що як наслідок стали підставою звільнення позивача є, на переконання суду, помилковими з огляду на наступне.

Статтею 23 Закону № 3855-XII визначено підстави для відмови у наданні допуску до державної таємниці. Так, згідно частини другої вказаної статті допуск до державної таємниці не надається у разі, зокрема, відмови громадянина взяти на себе письмове зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена, а також за відсутності його письмової згоди на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з допуском до державної таємниці.

Водночас, відсутність такої згоди в контексті статті 23 Закону № 3855-XII є підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці, однак не є підставою звільнення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в даному випадку відсутність письмової згоди позивача на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з допуском до державної таємниці пов'язана з тим, що питання про допуск позивача до державної таємниці взагалі не вирішувалось ні позивачем, ні відповідачем. Хоча, визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією, що є, як передбачено в статті 22 Закону, одним з кроків для надання відповідного допуску, являється, на думку суду, прерогативою відповідача як роботодавця.

Окрім того, в частині третій статті 23 Закону № 3855-XII зазначено, що громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов'язану з державною таємницею, чи звільнено.

Аналіз даної норми дає підстави зробити висновок про те, що звільнено може бути громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, а не в разі відсутності його письмової згоди на надання такого допуску. Слід зауважити, що, на думку суду, між вказаними обставинами є суттєва різниця.

У відповідності до частини четвертої статті 22 Закону № 3855-XII для розгляду питання про надання громадянам допуску до державної таємниці державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, де працюють, проходять службу або навчаються громадяни, оформляються документи, які надсилаються до органів Служби безпеки України. Перелік та форми таких документів, а також порядок їх надання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Між тим, відповідачем, який є в розумінні зазначеної вище норми Закону № 3855-XII установою, де працює громадянин, що потребує допуску до державної таємниці не оформлено та не направлено відповідних документів.

При цьому, відсутність письмової згоди позивача не може бути визначена лише як його провина, так як обставини, встановлені в ході розгляду справи та докази надані сторонами свідчать про те, що відповідачем з свого боку не було здійснено жодних із передбачених Законом № 3855-XII кроків для оформлення позивачу такого допуску.

Позивача звільнено згідно пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в зв'язку з відсутністю допуску до державної таємниці.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у разі звільнення працівника з підстав, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

В свою чергу, судом в ході розгляду справи встановлено відсутність відмови у наданні допуску позивачу до державної таємниці, як і будь-якої іншої підстави, зазначеної в п. 2 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому, відповідачем необґрунтовано здійснено ототожнення понять "відсутність допуску до державної таємниці" та "відмови у наданні допуску до державної таємниці".

Окрім того, відповідач, встановивши відсутність допуску до державної таємниці у позивача, відразу прийняв крайню міру звільнення, в той час як міг сприяти останньому у оформленні зазначеного допуску у відповідності до статті 22 Закону № 3855-XII.

Зазначені вище обставини в їх системному зв'язку наводять суд на висновок про те, що звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату районної державної адміністрації у зв'язку з відсутністю допуску до державної таємниці є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У зв'язку із зазначеним, суд задовольняє адміністративний позов в частині визнання звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлення на посаді.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як свідчить надана відповідачем довідка від 15.04.2016 р. №250, що складена у відповідності до вимог постанови КМУ від 09.12.2015 р. №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів", розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 128,81 грн. З урахуванням цієї суми, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з дня звільнення - 27.01.2016 року до дня прийняття рішення у даній справі становить 7 599,79 грн.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина 5 ст. 235 КЗпП України). З огляду на вказане, поновлення на роботі повинно бути здійснене з моменту ухвалення судом рішення у даній справі.

За таких обставин, позовна вимога про стягнення з Кіцманської районної державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року до дня поновлення на роботі - має підстави для задоволення.

З приводу позовної вимоги щодо стягнення з Кіцманської районної державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належали на день звільнення з роботи по день фактичного розрахунку - суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно розпорядження голови Кіцманської РДА від 26.01.2016 року №11-ОС "Про звільнення ОСОБА_1." останньому нараховано компенсацію за 75 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 8647,55 грн.

Станом на 01.04.2016 року з належної позивачу суми до виплати перераховано на картковий рахунок 1289,52 грн. Залишок до сплати становить 5801,47 грн.

Згідно змісту довідки Кіцманської РДА від 15.04.2016 року, зважаючи на обмеженість бюджетних асигнувань на оплату праці працівників Кіцманської РДА вся сума не може бути перерахована одночасно, але заборгованість перед позивачем буде неодмінно погашена.

Враховуючи те, що вказані вище виплати відповідачем нараховані, при цьому виплачені лише частково з об'єктивних причин, при цьому заборгованість з нарахованих позивачу виплат буде погашена, суд приходить до висновку про відсутність необхідності застосовувати додаткові заходи примусу до відповідача в цій частині. В силу наведеного, підстав для задоволення позову в частині стягнення з Кіцманської районної державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належали на день звільнення з роботи по день фактичного розрахунку немає.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідач незаконно звільнив позивача з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, при цьому порушив вимоги ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.

Таким чином, з наведених вище підстав, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Окремо суд зазначає, що у відповідності до пунктів 1, 2 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду, зокрема, про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі викладеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України незаконним.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору взаємодії з правоохоронними органами, оборонної, мобілізаційної та режимно-секретної роботи апарату Кіцманської районної державної адміністрації.

4. Стягнути з Кіцманської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року до дня прийняття рішення у даній справі в розмірі 7 599,79 грн.

5. Постанову в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - звернути до негайного виконання.

6. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Г.Г. Спіжавка

Постанова в повному обсязі складена 25 квітня 2016 р.