Справа № 818/2633/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року м. Київ К/800/3977/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області

на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015

та постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2014

у справі № 818/2633/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко»

до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області

про визнання протиправними та часткове скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області від 17.09.2014 № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 175 716,78 грн. основного платежу та 595 641,69 грн. штрафних (фінансових) санкцій та податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області від 17.09.2014 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 58 117 грн. основного платежу та 14 529,25 грн. нарахованих штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2014, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № від 17.09.2014 в частині збільшення зобов'язання по податку на додану вартість на 1 175 716,78 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 595 641,69 грн.; № від 17.09.2014 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 58 117 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 14 529,25 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної планової виїзної перевірки ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2013, складено акт № 3548/2203/14005202/45 від 01.09.2014, в якому зафіксовано порушення: пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього в сумі 58 117 грн., в т.ч.: за 2012 рік в сумі 8 983 грн. (у т.ч. за 4 квартал 2012 року у сумі 8 983 грн.), за 2013 рік у сумі 49 134 грн.; пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6, п. п. 200.1, 200.3, 200.4 ст. 200, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 1 206 850 грн., в т.ч.: за жовтень 2012 року в сумі 36 926 грн., за листопад 2012 року в сумі 2 528 грн., за грудень 2012 року в сумі 2 660 грн., за лютий 2013 року в сумі 2 080 грн., за березень 2013 року в сумі 2 463 грн., за квітень 2013 року в сумі 6 141 грн., за травень 2013 року в сумі 6 928 грн., за листопад 2013 року в сумі 519 783 грн., за грудень 2013 року в сумі 627 341 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 17.09.2014 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 810 275 грн., в т.ч.: 1 206 850 грн. основного платежу та 603 425 грн. штрафних (фінансових) санкцій (штрафів);

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 72 646,25 грн., в т.ч.: 58 117 грн. основного платежу та 14 529,25 грн. штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Позивач частково не погоджується з податковим повідомленням-рішенням від 17.09.2014 № в частині збільшення грошового зобов'язання за податком на додану вартість на суму 1 175 716,78 грн. та штрафних санкцій у сумі 595 641,69 грн. та не погоджується з податковим повідомленням-рішенням від 17.09.2014 №

Збільшуючи грошове зобов'язання з податку на додану вартість, податковий орган виходив з того, що ТОВ «БВКК «Федорченко» безпідставно віднесено до податкового кредиту податок на додану вартість з вартості товарно-матеріальних цінностей та основних засобів по документам нібито отриманим від: ТОВ «Промислова група «Фапром» , ТОВ «Авто Безпека», ПП «Унісон Дизайн, ТОВ «Будрай», ТОВ «Білдінг Груп Плюс», ТОВ «Бренд Буд Плюс», ТОВ «Айтор Груп», ТОВ «Бріжіт», ПП«Сітен», які фактично вищевказаними підприємствами не постачались, тобто відсутнє підтвердження реальності здійснення господарських операцій, та пов'язаність з господарською діяльністю ТОВ «БВКК «Федорченко», про що свідчать акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська № 1326/224/381 13374 від 23.11.2012 «Про неможливість проведення перевірки ТОВ «Промислова група «Фапром», акти ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Головного управління Міндоходів у м. Києві від 17.06.2013 № 93/22-20/36800937 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Авто Безпека», від 17.01.2013 № 165/2240/34795572 «Про неможливість проведення перевірки ПП «Унісон Дизайн», від 21.06.2013 № 162/22-90/38260798 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «БУДРАЙ», від 17.06.2013 № 99/2240/37614989 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Білдінг Груп Плюс», від 21.06.2013 № 182/22-20/38203572/37614989 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Бренд Буд Плюс», від 07.06.2013 №1805/2201/38519132 «Про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Айтор Груп», від 11.09.2013 № 866/2207/38688365 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «БРІЖИТ» та акт ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22.07.2014 № 344/22-04/36961750 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ГІП «Сітен»; завищено податковий кредит на суму 1 078 756,54 грн. в т.ч.: за серпень 2013 року - 23 367,5 грн., за вересень 2013 року - 138 153,40 грн., за жовтень 2013 року - 118 621,52 грн., за листопад 2013 року - 766 092,12 грн., за грудень 2013 року - 32 522 грн. за рахунок того, що операції ТОВ «БВКК «Федорченко» з придбання продукції у постачальників: ПАТ «Конотопм'ясо» та у ТОВ «Укрсанліт», які в подальшому були реалізовані на експорт за період серпень-грудень 2013 року, були збитковими та не спрямовані на отримання доходу, а саме витрати ТОВ «БВКК «Федорченко», понесені у зв'язку з придбанням цих товарів перевищують суму обсягів реалізації на 896 002,63 грн., в зв'язку з чим дані операції були здійснені без мети отримання доходу та є операціями, що не пов'язані з господарською діяльністю; безпідставно включено до складу податкового кредиту суми ПДВ з вартості товарно-матеріальних цінностей контрагентам, якими податкові зобов'язання по операціям з ТОВ «БВКК «Федорченко» не нараховані та не відображені у податковій звітності по ПДВ і не сплачені до бюджету у травні 2013 року суми ПДВ по операціям з ТОВ «Айтор Груп», у травні та червні 2013 року по операціям з ПВКП «Нікіта».

Збільшуючи суму грошового зобов'язання з податку на прибуток, податковий орган виходив з того, що ТОВ «БВКК «Федорченко» завищено витрати всього у сумі 301 376 грн. за рахунок неправомірного включення до них вартості товарно-матеріальних цінностей та основних засобів по документам нібито отриманим від ТОВ «Промислова група «Фапром», ТОВ «Авто Безпека», ПП «Унісон Дизайн», ТОВ «Будрай», ТОВ «Білдінг Груп Плюс», ТОВ «Бренд Буд Плюс», ТОВ «Айтор Груп», ТОВ «Бріжіт», ПП «Сітен» та які фактично вищевказаними підприємствами не постачались, тобто відсутнє підтвердження реальності здійснення господарських операцій, та пов'язаність з господарською діяльністю ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко».

Як встановлено матеріалами справи, 17.08.2012 позивачем укладено договір купівлі-продажу № 1708-1 з ТОВ «ПГ «Фапром», договір купівлі-продажу № 2708 від 27.08.2012 з ТОВ «Унісон Дизайн», договір поставки № 111 від 01.11.2012 з ТОВ «Будрай», договір купівлі-продажу № 0112 від 11.12.2012 з ТОВ «Білдінг Груп Плюс», договір купівлі-продажу № 01112 від 11.12.2012 з ТОВ «Бренд Буд Плюс», договір поставки № 14 від 03.06.2013 з ТОВ «Бріжит», договір поставки № 512013 від 01.02.2013 з ПП «Сітен», договір купівлі-продажу № 104 від 01.04.2013 з ТОВ «Айтор Груп».

В підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем надано специфікації до договорів, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення про оплату отриманих товарів, вантажні залізничні накладні (по договору з ПП «Сітен»), на підтвердження використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивачем надано матеріальні звіти про використання матеріалів, накладні на переміщення, акти виконаних будівельних робіт.

Позивач також в перевіряємий період мав господарські правовідносини з ТОВ «Айтор Груп» та ПВКП «Нікіта», виконання яких підтверджено договорами купівлі-продажу товару, податковими та видатковими накладними, платіжними дорученнями, прибутковими накладними, накладними на переміщення, подорожніми листами тощо.

Також, матеріалами справи встановлено, що позивачем у перевіреному періоді придбано у ТОВ «Укрсанліт» сантехнічну продукцію на підставі договору поставки № 38 від 25.02.2013.

Придбаний у ТОВ «Укрсанліт» товар позивач реалізував на експорт.

За договором купівлі-продажу товарів № 02-04/КП від 02.04.2013, укладеним між позивачем та ПАТ «Конотопм'ясо», позивач придбав м'ясну продукцію.

Придбаний у ПАТ «Конотопм'ясо» товар позивач реалізував на експорт через комісіонера за договором комісії № 04-04/ком від 04.04.2013 щодо реалізації на експорт яловичини замороженої та охолодженої, укладеним між позивачем та ПП «Комерційна фірма «Агроексім».

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем не доведений факт порушення позивачем вимог податкового законодавства; відсутність документів про переміщення товару не є достатнім доказом безтоварності операцій за умови, що таке переміщення підтвердження іншими документами; позивачем до перевірки та для приєднання до матеріалів справи були надані всі первинні документи, що підтверджують придбання товару та його отримання, а також документи, що підтверджують використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача та свідчать про зміни в його активах в зв'язку зі здійсненням господарських операцій із вказаними контрагентами; контрагенти позивача на момент здійснення господарських операцій були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі, мають свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість; господарські операції позивача з контрагентами мали реальний характер, пов'язані з господарською діяльністю позивача, а відтак позивачем правомірно сформовані валові витрати та віднесено суми податку, сплаченого у зв'язку з придбанням такого товару до податкового кредиту; відповідачем не встановлено проведення позивачем збиткових операцій, та не надано доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за договором та наявність між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договору взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад; податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладення штрафних санкцій.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Також, відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно зі ст. 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно зі ст. 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Тобто, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, тому посилання податкового органу на відсутність товарно-транспортної накладної, яка не є обов'язковим первинним документом, що складається під час здійснення господарської операції з поставки товару, за наявності належних первинних документів на поставку товару, не може бути підставою для висновку про безтоварний характер господарських операцій.

Судами попередніх інстанцій з підтвердженням матеріалів справи встановлено формування позивачем витрат та податкового кредиту спірного періоду на підставі належним чином оформлених первинних документів бухгалтерського та податкового обліку, та встановлено, що господарські операції фактично здійснені та спричинили реальні зміни в майновому стані платника податків - ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», підтверджені первинними документами, тому податковим органом безпідставно прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Слід також зазначити, що акти про неможливість проведення перевірок чи зустрічних звірок контрагентів не є джерелом отримання податкової інформації, яка згідно положень ст. 83 Податкового кодексу України визначена в якості підстави для висновків посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації органами державної податкової служби визначеної законодавством компетенції щодо проведення перевірок чи зустрічних звірок контрагентів не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків.

Крім того, за загальним правилом несплата податку на додану вартість продавцем сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту покупцю, який відніс до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену продавцю разом із ціною товару (послуг).

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Висновок податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту, у зв'язку із придбанням продукції у постачальників ПАТ «Конотопм'ясо» та у ТОВ «Укрсанліт», яка в подальшому була реалізована на експорт за період серпень-грудень 2013 року, ґрунтується на посиланнях на збитковість таких операцій, не спрямованих на отримання доходу, а саме: витрати ТОВ «БВКК «Федорченко», понесені у зв'язку з придбанням цих товарів, перевищують суму обсягів реалізації на 896 002,63 грн. в зв'язку з чим дані операції були здійснені без мети отримання доходу та є операціями, що не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Оформлення операцій з придбання невластивої продукції та реалізації її на експорт здійснювалось ТОВ «БВКК «Федорченко» без господарської мети, а лише з метою одержання безпідставної податкової вигоди у вигляді податкового кредиту з податку на додану вартість, за рахунок якого мала зменшитись сума податку, яку підприємство повинно було сплатити від здійснення своєї основної діяльності.

Податковий орган зазначає, що зовнішньоекономічна діяльність з продажу товарів на експорт є нетиповою (невластивою) діяльністю для позивача. Також, в акті перевірки зазначено, що експортні операції є для позивача завідомо збитковими і тому такими, що не відносяться до господарської діяльності. При чому, на думку відповідача сума збитків позивача дорівнює сумі податку на додану вартість (ПДВ), сплаченого позивачем при придбанні експортованих товарів на внутрішньому ринку України.

В судовому порядку встановлено, що сантехнічні вироби згідно договору № 38 від 25.02.2013, укладеному з ТОВ «Укрсанліт» придбані позивачем у вересні на суму 809 825,50 грн. та ПДВ - 151 520,90 грн., у жовтні на суму 595 363,10 грн. та ПДВ - 118 621,52 грн., в листопаді на суму 667 027,25 грн. та ПДВ - 133 176,45 грн., в грудні на суму 163 520,50 грн. та ПДВ - 32 522 грн., а реалізовані на експорт по ВМД на суму 847 131,40 грн. , поступило на розрахунковий рахунок - 843 864,30 грн.; по ВМД на суму 623 697,17 грн., поступило на розрахунковий рахунок - 618 218,86 грн.; по ВМД на суму 659 329,40 грн., поступило на розрахунковий рахунок - 661 738,15 грн.; по ВМД на суму 163 242,88 грн., поступило на розрахунковий рахунок - 163 303,45 грн.

Тобто, всього придбано на суму 2 235 736,35 грн. та ПДВ на суму 445 840,87 грн., а реалізовано по ВМД на суму 2 293 400,54 грн., поступило на розрахунковий рахунок - 2 287 124,76 грн., прибуток від вказаних операцій складає 51 388,41 грн.

Яловичина придбана позивачем у ПАТ «Конотопм'ясо» за договором № 02-04/КП від 02.04.2013 у листопаді на суму 3 164 578,35 грн. та ПДВ - 632 915,67 грн., а реалізовані на експорт по ВМД на суму 3 290 054,47 грн. поступило на розрахунковий рахунок - 3 314 415,85 грн., прибуток від вказаних операцій складає 149 837,50 грн.

Таким чином позивачем понесені витрати на придбання товару на внутрішньому ринку 5 400 314,70 грн., отримано на поточний рахунок у банківській установі від реалізації товару на експорт 5 601 540,61 грн., отже прибуток від спірних операцій позивача склав 201 225,91 грн.

Придбання товару на внутрішньому ринку підтверджено видатковими, податковими накладними. Продаж товару на експорт підтверджується вантажно-митними деклараціями (ВМД). Перевезення товару підтверджується міжнародними транспортними накладними (СМК). Всі витрати, пов'язані з придбанням та реалізацією (послуги брокера, ТПГІ, митного зберігання, комісійна винагорода) підтверджуються необхідними первинними документами актами виконаних робіт (наданих послуг), податковими накладними тощо.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп. «в» пп. 138.10.4 п. 138.10 ст. 138 ПК України до складу інших витрат включаються: інші операційні витрати, що включають, зокрема: інші витрати операційної діяльності, пов'язані з господарською діяльністю, у тому числі, але не виключно: суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, відшкодування Пенсійному фонду України сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», різниці між сумою пенсії, призначеної за Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність», та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право особа, які згідно із законодавством фінансуються за рахунок коштів підприємств, установ, організацій в обов'язковому порядку, а також інших обов'язкових платежів, встановлених законодавчими актами, за винятком податків та зборів, передбачених підпунктами 139.1.6 і 139.1.10 статті 139 цього Кодексу, та пені, штрафів, неустойки, передбачених підпунктом 139.1.11 статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: суми податку на прибуток, а також податків, установлених пунктом 153.3 статті 153 та статтею 160 цього Кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом IV цього Кодексу.

Отже, за правилами Податкового кодексу України кошти, сплачені в рахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість, не є витратами, які враховуються при визначенні доходу.

Відповідно до п. п. 200.1, 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду (п. 200.4 ст. 200 ПК України).

Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені п.6.). До витрат підприємств відноситься собівартість реалізованих товарів, яка визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» (п. 10) (далі - 11(С)БО 9.

Відповідно до п. 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка включає в себе суми, що . начуються згідно з договором постачальнику (продавцю) за вирахуванням непрямих податків.

Тобто, оскільки податок на додану вартість є непрямим податком, то суми податку на додану вартість у вартості придбаних товарів не відносяться до собівартості реалізованих товарів, а отже і до витрат підприємства.

Відповідач стверджує, що виключення податку на додану вартість, сплаченого в ціні товару, зі складу витрат передбачено лише правилами оподаткування податком на прибуток (пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України), - для цілей оподаткування податком на прибуток.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Матеріалами справи встановлено, що позивач при здійсненні реалізації продукції на експорт мав на меті отримання прибутку і здійснював свою діяльність у відповідності з визначеними цілями та отримав прибуток від таких операцій.

З отриманого прибутку від експортних операцій позивачем було сплачено податок на прибуток.

Враховуючи викладене позивачем обґрунтовано включено до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплачені при придбанні товару на внутрішньому ринку, який потім було реалізовано на експорт.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій, бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів відсутності реального виконання вищезазначених господарських операцій відповідачем не надано, як і не доведено реалізацію придбаної продукції за нижчими цінами, ніж придбання.

З огляду на відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області відхилити.

Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015 та постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний