Справа № 823/183/16
Суддя: В.І. Орленко
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року справа № 823/183/16

м. Черкаси

13 год. 55 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Орленко В.І.,

за участю секретаря - Дудки Г.О.,

позивача ОСОБА_1 - особисто,

представника позивача ОСОБА_2 - за договором,

представника відповідача Корнієнко О.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області Пустовара В.В. № 312 о/с від 06.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "Г" (через скорочення штатів - при можливості відсутності можливості подальшого використання на службі) ОСОБА_1 - капітана міліції (М-224695) - оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського районного відділу в м. Черкаси;

- зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14665 грн. 56 коп.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх тим, що позивача звільнено за відсутності правових підстав і з порушенням вимог законодавства; за відсутності пропозицій щодо подальшого працевлаштування при наявності бажання працювати в Національній поліції, а також наявності рівнозначних штатних одиниць у структурі Національної поліції. Позивач вважає, що його звільнено із порушенням норм чинного законодавства, спірний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим звернувся за судовим захистом.

Позивач також зазначає, що він разом з іншими працівниками сектору писав рапорт на ім'я начальника управління МВС України в Черкаській області про звільнення з органів внутрішніх справ з підстав переведення на роботу в інше міністерство, орган виконавчої влади в з'язку з бажанням проходити службу в ГУ Національної поліції в Черкаській області; потім ці рапорти сдавались начальнику сектору карного розшуку Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області Солодкому О.В.; при цьому, реєстрація рапортів у відділі кадрової служби не здійснювалася. Відповідачем рапорт позивача не був розглянутий, рішення по ньому не приймалось.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий управлінням МВС України в Черкаській області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Позивача звільнено згідно із Законом України "Про Національну поліцію" у зв'язку зі скороченням штатів із-за ліквідації органу державної влади. Оскільки відбулась ліквідація територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, то позивач звільнений за скороченням штату, крім того до відповідача не надходив рапорт позивача про переведення до Національної поліції та заяви про призначення на посаду у вказаному органі.

Заслухавши пояснення та доводи позивача, представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 27 липня 2007 року.

Наказом УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 №312 о/с капітана міліції ОСОБА_1 - оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського районного вдділу в місті Черкаси, 06 листопада 2015 року звільнено в запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію".

19.11.2015 позивачем отримано трудову книжку, витяг з оскаржуваного наказу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.10.2014 N 1118-р схвалено Концепцію першочергових заходів з реформування системи Міністерства внутрішніх справ та Стратегію розвитку органів внутрішніх справ.

Зокрема, Концепцією першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ пропонувалось здійснити комплекс організаційних і практичних заходів, спрямованих на розбудову Міністерства внутрішніх справ як цивільного органу європейського зразка та формування в найближчій перспективі поліції як основного виконавця заходів забезпечення безпеки населення.

Метою Концепції є визначення пріоритетів, основних напрямів, очікуваних результатів та засобів перетворення МВС на правоохоронне багатопрофільне цивільне відомство європейського зразка.

Першочерговими цілями реалізації Концепції, спрямованими на досягнення її мети, окрім іншого, визначено: скорочення значної кількості органів, підрозділів і служб зі спорідненими завданнями та функціями; законодавче визначення оновленої загальної структури МВС, структури і чисельності, завдань та повноважень органів внутрішніх справ та інших умов їх діяльності, пріоритетами якої є виконання соціально - сервісних функцій; усунення дублювання функцій апаратів, відомчих підприємств, установ та організацій; запровадження європейської моделі підготовки та підвищення кваліфікації кадрів органів внутрішніх справ, застосування єдиних уніфікованих стандартів правозастосовної підготовки, спрямованої на підвищення ефективності взаємодії між органами внутрішніх справ різних держав-учасниць Європейського Союзу; підвищення довіри населення до діяльності органів внутрішніх справ, а також авторитету працівника органу внутрішніх справ.

02.07.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України N 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), відповідно до преамбули якого цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було утворено Головне управління Національної поліції в Черкаській області; ліквідовано як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області та його структурні підрозділи.

Згідно п. 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, набрав чинності 07.11.2015. Проте, враховуючи п.1 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.08.2015.

Відповідно до ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п. 10 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівникам міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Відповідно до довідки УМВС України в Черкаській області від 25.03.2016 №14/9-120, довідки Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 21.03.2016 №976/12/18/01-2016, рапорт ОСОБА_1 про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції України станом на 06 листопада 2015 року до відділу кадрового забезпечення Управління МВС України в Черкаській області та управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Черкаській області не надходив.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_6 - колеги позивача, 06 листопада 2016 року було скликано оперативну нараду працівників сектору карного розшуку Соснівського районного відділу в місті Черкаси, де повідомлено про ліквідацію УМВС України в Черкаській області та запропоновано написати рапорти про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на службу до Національної поліції.

Позивач разом з іншими працівниками сектору написав рапорт на ім'я начальника управління МВС України в Черкаській області про звільнення з органів внутрішніх справ з підстав переведення на роботу в інше міністерство, орган виконавчої влади в зв'язку з бажанням проходити службу в ГУ Національної поліції в Черкаській області; потім ці рапорти здавались начальнику сектору карного розшуку Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області Солодкому О.В.; при цьому, реєстрація рапортів у відділі кадрової служби не здійснювалася.

З встановленого суд доходить висновку, що за однакових умов подачі рапорту про намір перевестися до Національної поліції, його рапорт не надійшов до відповідача та не був розглянутий та рішення по ньому не приймалось.

На основі пояснень позивача та показань свідка, судом встановлено, що позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження служби в поліції, що, відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», є підставою для прийняття його на службу до поліції, за умови, що він відповідає передбаченим цим Законом вимогам.

На час видання наказу про звільнення позивача питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб було урегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 N 114 (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з п. 64 "г" Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Проаналізувавши положення п. 10 та п. 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та приписи Положення, вбачається, що законодавчо визначені три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (з 06.08.2015) та до прийняття управлінням МВС України в Черкаській області наказу №№312 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штату) Положення позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, та не було перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського та не вирішено питання про переведення позивача до Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

Крім того, на момент прийняття спірного наказу (06.11.2015) в частині звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) з 06.11.2015 року, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, де позивач висловив бажання проходити службу, ще не було утворено, що зумовило порушення права позивача на подання заяви особисто до такого органу поліції з висловленням бажанням проходити службу саме у цьому органі поліції та взагалі розгляду його кандидатури на посаду в поліції.

Тільки 07.11.2015 реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області проведено реєстраційну дію "Державна реєстрація новоутвореної шляхом заснування юридичної особи" Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

Отже, проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не обґрунтував законності прийняття наказу про звільнення та відсутності можливості подальшого використання позивача на службі та реалізації його права на прийняття на службу до поліції.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на положення Цивільного кодексу України, зокрема, на частину першу статті 104, оскільки, як встановлено частиною третьою статті 81 Цивільного кодексу України, цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частиною третьою вказаної вище статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011р. №3166-VI (далі - Закон №3166-VI).

Частиною 3 стаття 5 Закону №3166-VI, утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Відповідно до ч. 8 ст. 5 Закону №3166-VI, актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується.

Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 5 Закону №3166-VI).

Постановою Кабінету Міністру України 20.10.2011 №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі по тексту - Порядок №1074).

Вказаний Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Пунктом 4 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Згідно п. 5 Порядку №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Зі змісту п. 6 Порядку №1074 вбачається, що права та обов'язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України, та Порядку №1074 дає підстави для висновку, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Тобто, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Таким чином, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Верховний Суд України у постановах від 28.10.2014 (справа №21-484а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) вказав на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачем не виконано, а отже, трудові гарантії позивача були порушені.

Тобто, при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи, і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Іншого способу відновлення порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), КЗпП України не передбачає.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи та як встановлено судом попереднє місце роботи позивача не збереглось.

В порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015, з моменту опублікування Закону України "Про Національну поліцію" (з 06.08.2015) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015) про звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) Положення йому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського, не вирішено питання про переведення позивача до Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

На теперішній час запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи управління МВС України в Черкаській області не внесено.

Відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Скасовуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 9 квітня 2009 року, прийняту у справі за позовом гр. П. до Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування наказів щодо його звільнення у зв'язку з ліквідацією митного поста "Рава-Руська" Західної регіональної митниці, Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2009 року N 09/204 зазначив, що касаційний суд, відмовляючи у позовних вимогах, не мотивував незастосування частини другої статті 40 КЗпП, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, у випадку ліквідації юридичної особи публічного права.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові ВСУ від 10 березня 2015 року по справі № 21-52а15, обов'язковим для врахування в порядку ст.244-2 КАС України, вказано, що виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Враховуючи викладене, позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право щодо призначення за його згодою на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відтак, наказ про звільнення позивача було прийнято передчасно.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області.

Згідно з п. 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Суд вважає, що для розрахунку середньоденної заробітної плати слід враховувати положення п.1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка затверджена Наказом МВС № 499 від 31.12.2007 яким встановлено, що при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплата за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 06.11.2015, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за вересень - жовтень 2015 року.

Згідно довідки Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області №18641 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2015 року складає 5299,49 грн. (2178,65 + 3120,84).

Тобто, середньоденна заробітна плата в період вимушеного прогулу складає: 5299,49 / 61 = 86,88 грн.

Період вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 27.04.2016 склав 173 дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 по 27.04.2016 становить: 173 х 86,88 = 15030,24 грн.

Стосовно відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Закон України від 20.12.2011 № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до наданого адвокатом розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, загальна вартість годин обслуговування становить 1653,60 грн., з яких 3 години участі в судових засіданнях - 1653,30 (1378,00 х 40 % х 3).

Кількість годин участі представника позивача у судових засіданнях підтверджується журналами судових засідань.

Здійснення позивачем даних витрат підтверджується квитанцією від 27.04.2016 про сплату коштів за оплату послуг надання правової допомоги на суму 1650,00 грн.

Враховуючи, що вартість однієї години участі адвоката у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі та наявність в матеріалах справи документального підтвердження здійснених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе задовольнити клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 1650,00 грн.

Виходячи із встановлених обставин, керуючись ст. 90 КАС України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на надання правової допомоги у розмірі 1650,00 грн.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кодексом адміністративного судочинства України (частина третя статті 2) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області Пустовара В.В. № 312 о/с від 06.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "Г" Положення (через скорочення штатів - при можливості відсутності можливості подальшого використання на службі) ОСОБА_1 - капітана міліції (М-224695) - оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського районного відділу в м. Черкаси.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області.

Стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 27.04.2016 у розмірі 15030 (п'ятнадцять тисяч тридцять) грн. 24 коп.

Стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1650 (одна тисяча шістсот п'ятдесят) грн. 00 коп.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.І. Орленко

Повний текст постанови виготовлений 29.04.2016.