Справа № 805/4908/15-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Голошивець І. О.
Суддя-доповідач - Міронова Г. М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року справа №805/4908/15-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі № 805/4908/15-а за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.11.2015 року звернувся до суду з адміністративним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2014 року на адресу Вищої ради юстиції України рекомендованим листом направила заяву про відставку, яку отримано Вищою радою юстиції 03 лютого 2014 року. Розгляд матеріалів щодо внесення подань до Верховної ради України про звільнення суддів з посад у зв'язку з поданням заяви про відставку, в тому числі й у відношенні позивача, було призначено порядком денним № 2 засідання Вищої ради юстиції від 25 лютого 2014 року та порядком денним № 2 засідання Вищої ради юстиції від 18 березня 2014 року, проте фактично розгляд цих матеріалів відбувся на засіданнях Вищої ради юстиції 30 червня 2015 року.

Наказом № 47-к голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області «Про звільнення судді ОСОБА_2» від 18 серпня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Звернувшись до Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з листом щодо виплати вихідної неоподаткованої допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року у редакції, що діяла на момент подачі заяви про відставку, однак, отримала відповідь з відмовою з тих підстав, що на момент прийняття Постанови про звільнення позивача у відставку, стаття 136 зазначеного Закону втратила чинність.

Вважає таку відмову відповідача незаконною та просила суд: визнати неправомірними та такими, що порушують її права, дії відповідача щодо незабезпечення її права на отримання вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області нарахувати їй та виплатити відвідними установами у встановленому законом порядку вихідну допомогу судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі № 805/4908/15-а адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області протиправними щодо відмови у нарахуванні судді ОСОБА_2, яка вийшла у відставку, вихідної допомоги судді у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на норми Конституції України, Кодексу законів про працю України, Бюджетного кодексу України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та зазначає, що питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України 16 липня 2015 року, а в подальшому наказом голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18.08.2015 року № 47-к «Про звільнення судді ОСОБА_2» позивача звільнено з займаної посади, про що здійснено запис в трудовій книжці. Нормою Закону, що регламентувала виплату судді вихідної неоподаткованої допомоги, було передбачено виплату такої допомоги саме судді, який вийшов у відставку, тобто відносно якого вже прийнято рішення про його відставку. Крім того, апелянт зазначає, що наказ голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18.08.2015 року № 47-к «Про звільнення судді ОСОБА_2» не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Апелянт зазначає, що наведене свідчить про те, що суд припустився неповного з'ясування обставин, що мають значення, і неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони у судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено.

ОСОБА_2 з 22 листопада 1995 року працювала суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача (а.с. 11-31).

Маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", ОСОБА_2 подала до Вищої ради юстиції заяву про відставку, яку отримано останньою 03 лютого 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 32).

Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 634-VІІІ "Про звільнення суддів", ОСОБА_2 звільнено з посади судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку, відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України (а.с.46-47).

Наказом Голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року № 47-к «Про звільнення судді ОСОБА_2» вирішено вважати ОСОБА_2, суддю Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (таб. № 787) звільненою з займаної посади 18 серпня 2015 року у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 16 липня 2015 року № 634-VIII. (а.с.70)

30 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Територіального управління ДСА України в Донецькій області із заявою, в якій просила на підставі ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, що діяла на момент подання нею заяви про відставку) виплатити їй вихідну неоподатковану допомогу в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, яка складає згідно довідки Територіального управління ДСА України в Донецькій області № 08-714-15 від 28.08.2015 року 18270,00 грн., тобто 182700,00 грн. (18270,00 х 10), оскільки заява про відставку подана нею по раніше діючому законодавству, тобто з правом на виплату вихідної неоподаткованої допомоги (а.с. 57)

06.11.2015 року Територіальним управлінням ДСА України в Донецькій області надано відповідь на вказану заяву, в якій повідомлено позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги, оскільки, на час прийняття Постанови Верховною Радою України «Про звільнення суддів» від 16 липня 2015 року № 634-VIII, стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, а також з набуттям чинності 28 березня 2015 року Закону України № 192-VIIІ від 12 лютого 2015 року «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції (а.с. 49).

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», ОСОБА_2 має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, та зазначає, що судом невірно застосовано норми матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно зі статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною 6 статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення ОСОБА_2 з посади судді та відрахування її зі штату Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (16 липня 2015 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів зазначає, що у Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області не було правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_2 вихідної неоподаткованої допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ч. 2 ст. 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України оскаржуються до Вищого адміністративного суду України.

Доказів оскарження позивачем до Вищого адміністративного суду України бездіяльності Верховної Ради України, що виразилась у несвоєчасному розгляді заяви ОСОБА_2 про відставку, суду не надано.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

З огляду на вищезазначене та керуючись ст.ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області - задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі № 805/4908/15-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Г.М.Міронова

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова