Справа № 820/689/16
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 квітня 2016 р. № 820/689/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Зінченка А.В.

Суддів - Кучма Ю.В., Спірідонова М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Республіки Конго ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.02.2016р. №7-16, скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.12.2015р. №240 та зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує податкового захисту, ОСОБА_1.

Позивач вважає вказані рішення та наказ протиправними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Позивач у судове засідання не прибув, але надав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності

Представник відповідача у судові засідання не прибув, але надав до суду клопотання в якому справу просив розглядати за його відсутністю, проти позову заперечував.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладене, суд відповідно до ст. 128 КАС України ухвалив проводити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, громадянин Республіки Конго, прибув до України та подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

07.12.2015р. позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Управління) №69 від 02.12.2015р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до якого заява є очевидно не обґрунтованою та не містить умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статі 1 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погодився з таким рішенням Управління, та направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Управління про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

15.02.2016р. позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №3 від 12.02.2016р., в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05 лютого 2016 року №7-16 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1. в Республіці Конго, с. Лінзоло, конголезець, сповідує християнство (католик), неодружений, освіта середня, громадянин Республіки Конго. З документів, що посвідчують особу, має національний паспорт терміном дії до 14.09.2009 р. Прибув в Україну 26.12.2006 р., легально, повітряним сполученням.

Так, встановлено, що позивач прибув до України 26.12.2006 р. з метою навчання. 12.05.2009 р. компетентними органами встановлено, що ОСОБА_1 проживає на території України за недійсною реєстрацію, у зв'язку з чим відносно нього були вжиті заходи відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", - а саме -прийнято рішення про видворення з України та заборону в'їзду строком на 5 років, про що заявник був в установленому порядку поінформований. Водночас, заявник у порушення вимог законодавства не здійснив виїзду з України та до звернення за захистом проживав без належної реєстрації. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач вперше звернувся за захистом до УДМС у Чернігівській області лише 02.09.2011 р., утримуючись у Чернігівському ІГГШ УМВС у Чернігівській області.

Вищенаведене дало підстави відповідачу-2 прийти висновку, що заява ОСОБА_1 не містить суб'єктивного елементу обґрунтованості побоюванням зазнати переслідування, оскільки дійсними причинами звернення за захистом є легалізація його перебування на території України. При цьому, непереборних обставин, які не залежали від волевиявлення заявника і унеможливлювали своєчасне звернення його до органу міграційної служби, не встановлено.

А від так, суд вважає, що ГУДМС у Харківській області, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дійшло правильного висновку про те, що інформація, надана позивачем є суперечливою та логічно невпорядкованою. Так, зокрема, оцінюючи вірогідність вказаної інформації, встановлено невідповідність у твердженнях того щодо часу та місця подій, що мають суттєве значення по справі, причин залишення країни громадянської належності, маршруту слідування, політичного елементу обґрунтованості побоюванням, тощо. У зв'язку з цим, ДМС України погодилось з думкою ГУДМС у Харківській області відносно того, що докази, які позивач надав у підтвердження обґрунтованості його заяви у сукупності з вищевказаними розбіжностями у його твердженнях, мають низький ступінь достовірності і не можуть бути взятими до уваги.

Вищенаведені обставини разом з іншими фактами, які містяться у матеріалах справи 2014 КН 0017 говорять про те, що на момент виїзду з країни громадянської належності і до теперішнього часу заявника можна кваліфікувати мігрантом - особою, яка в силу певних причин (сімейних, економічних, тощо) свідомо та з власної волі перетинає державний кордон своєї держави з метою зміни місця проживання. Про вказане свідчи також той факт, що заявник після прибуття до України навчався деякий час на підготовчому факультеті в одному з вищих навчальних закладів України, потім працевлаштувався, створив сім'ю (шлюб не зареєстровано). Причини залишення ОСОБА_1 Республіки Конго та вказані обставини не можуть вважатися такими, які створюють умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, встановлення законності перебування іноземця на території України, у разі наявності у нього певних економічних, соціальних чи інших мотивів, є сферою правового регулювання Законів України "Про імміграцію", "Про правовий статусу іноземців та осіб без громадянства" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цими Законами.

Що стосується тверджень позивача про можливість застосування відносного нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, у разі повернення його до країни громадянської належності, то вони є недоведеними.

Як свідчать докази у справі, територіальним органом ДМС України, де розглядалася заява гр. ОСОБА_1 було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ ГУ ДМС в Харківській області від 16.05.2014 р. № 80).

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, а працівник органу міграційної служби - дослідити їх, проаналізувати у сукупності та у контексті інформації по країні походження і прийняти обґрунтоване рішення. Аналіз матеріалів особової справи 2014 КН 0017 показав, що посилання заявника на можливість бути жертвою переслідування чи серйозної шкоди, в країні громадянської належності, реального підґрунтя не мають.

ДМС України відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючих гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч. 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено було фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні подій для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" також не виникло.

Таким чином, з урахуванням приписів частини п'ятої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ДМС України було відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного управління ДМС у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з чим суд погоджується з огляду на викладене вище, а тому не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 11, 69- 71, 160-163, ст. 167 КАС України, ст.ст. 8 і 19 Конституції України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні - відмовити.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя А.В. Зінченко

Судді Ю.В.Кучма

М.О. Спірідонов