Справа № 813/6431/15
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року Справа № 813/6431/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача Лейбенко Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Львівської митниці Державної фіскальної служби з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС №874-о від 03.11.2015 року «про звільнення ОСОБА_3»;

- поновити ОСОБА_3 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець»;

- стягнути на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02.12.2015 року ознайомлена з наказом Львівської митниці ДФС №874-о від 03.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3», виданого начальником Львівської митниці Л.І. Прокіпчуком на підставі п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу». Вважає такий незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин справи. Зазначає, що звільнення не має застосовуватись у випадках притягнення державного службовця до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, яке не пов'язане з порушенням обмежень передбачених ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Крім того, зазначає, що оскаржуваний наказ винесений в період перебування позивача на амбулаторному лікуванні, тобто у період тимчасової непрацездатності. Відтак відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, аналогічних викладеним у письмовому запереченні долученому до матеріалів справи. Зазначив, що підставою для видачі оскаржуваного наказу слугувала постанова Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року залишена без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних доходів громадян. Зазначає, що державні службовці зобов'язані дотримуватись правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції». Крім того, звільнення з підстави передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому обмеження передбачене ч. 3 ст. 40 КЗпП України на такі випадки не поширюється.

Суд заслухав пояснення сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

ОСОБА_3 проходила службу в митних органах з листопада 2005 року. Призначена на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» 28.10.2013 року.

Наказом Львівської митниці ДФС від 03.11.2015 року №874-о «Про звільнення ОСОБА_3» позивача звільнено з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з недотриманням нею вимог, пов'язаних з проходженням державної служби (недотримання правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Підставою для видачі оскаржуваного наказу слугувала постанова Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року по справі №460/3920/14-п, залишена без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 510,00 грн.

Вказані рішення надійшли на адресу Львівської митниці ДФС 07.10.2015 року /а.с.23/.

Позивач, вважаючи Наказ Львівської митниці ДФС №874-о від 03.11.2015 року незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин, звернулась із позовом до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки у даній справі оспорюється рішення прийняте відповідачем, суб'єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийняте (вчинене) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 161 цього Закону.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про державну службу», на державних службовців поширюються вимоги та обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 161 Закону України «Про державну службу» державні службовці зобов'язані дотримуватися правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Частиною першою статті першої Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-VII реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів встановлені Розділом V Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1,2 частини1 статті 3 цього Закону, зобов'язані:

- вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

- повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

- не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

- вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Нормами статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що не повідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, тягне за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для звільнення від доказування є зокрема, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року залишеною без змін Постановою апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року, встановлено, що ОСОБА_3 як посадова особа органу митної служби та суб'єкт відповідальності за корупційні правопорушення не повідомила свого безпосереднього керівника про наявність конфлікту інтересів під час митних оформлень транспортних засобів під керуванням рідних братів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при перетині митного кордону України, чим вчинила адміністративно корупційне правопорушення передбачене ст. 172-7 КУпАП, а тому таку визнано винною в скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 510 грн. 00 коп.

Таким чином,суд дійшов висновку, що у зв'язку із недотриманням ОСОБА_3 правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції, рішенням суду, яке набрало законної сили, про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного корупційного правопорушення передбаченого ст. 172-7 КУпАП, Львівською митницею ДФС правомірно видано Наказ №874-о від 03.11.2015 року.

Щодо покликання позивача про те, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Пунктом 17 постанови пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9, встановлено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40) стосуються як передбачених статтями 40,41 (1) КЗпП, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок( довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» роз'яснено у п. 4 ст. 36 КзПП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40,41 КзПП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40,41 КзПП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 року по справі №6-127цс12.

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України, висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийняті за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1і2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Нормами пункту 2 ч. 1 ст. 30 Заккону України «Про державну службу» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 161 цього Закону.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що звільнення з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому, обмеження передбачене ч. 3 ст. 40 КзПП України щодо недопустимості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці на такі випадки не поширюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно доКонституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що Наказ Львівської митниці ДФС від 03.11.2015 року №874-о «Про звільнення ОСОБА_3» є таким, що винесений з дотриманням норм чинного законодавства, а тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 26.04.2016 року.