Справа № 826/1159/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2016 року № 826/1159/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича за участю третіх осіб - ОСОБА_3, АТ «Дельта Банк» про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач -1 та/або фонд), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - відповідач -2 та/або уповноважена особа), треті особи: ОСОБА_3 (далі - третя особа - 1), АТ «Дельта Банк» (далі - третя особа - 2), в якому просить суд: зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича вчинити дії щодо перерахування грошових коштів у сумі 730 000 (сімсот тридцять тисяч) 00 грн. на рахунок ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) НОМЕР_2, відкритий в Ощадбанку, , МФО 322669 для поповнення картки НОМЕР_3.

Разом з цим, у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просила встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, а розгляд адміністративної справи здійснювати за її відсутності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що грошові кошти вкладу, які знаходять на рахунку третьої особи - ОСОБА_3 є аліментами на утримання дитини позивача. За таких обставин, позивач стверджує, що остання набула права вищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави - вкладу ОСОБА_3 в АТ «Дельта Банк» 29.11.2014, тобто до прийняття постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних. При цьому, позивач акцентує увагу суду на приписи ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю тощо, що надійшли до банку з дня початку здійснення процедури виведення банку з ринку. Окрім того, ОСОБА_1 стверджує, що уповноважена особа підчас здійснення тимчасової адміністрації не мала право не здійснювати виплати грошових коштів за вкладом, який спрямований на виплату аліментів.

Відповідачі проти позову заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

Третя особа адміністративний позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи наявне в матеріалах справи клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності та з огляду на не явку відповідачів, відсутність потреби заслухати свідків, судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 27.11.2013 укладено з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» №0312 (далі - договір депозитного вкладу).

Відповідно до п. 1.3. зазначеного договору вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п.1.6 договору та по 02.12.2014 включно.

Пунктом 1.10. договору депозитного вкладу встановлено, що вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, зазначеного в п.1.3. договору, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної картки НОМЕР_4, відкритий в установі банку.

Водночас, 03.03.2014 ОСОБА_1, як позикодавцем, та ОСОБА_3, як позичальником, у простій письмовій формі було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник зобов'язався повернути грошові кошти у розмірі 930 000, 00 грн. (далі - договір позики).

Згідно п. 1.4. вказаного договору в якості предмета застави для забезпечення виконання всіх своїх зобов'язань позичальника за договором позики позичальник передає в заставу позикодавцю майнові права на вклад, який знаходиться на рахунку НОМЕР_4 в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», МФО 380236. Договір застави укладається не пізніше двадцять восьмого листопада дві тисячі чотирнадцятого року.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, позика була надана останньою з сімейних коштів за згодою чоловіка останньої.

В подальшому, 28.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладеного договір застави, предметом якого є надання заставодавцем ОСОБА_3) в заставу майнових прав на вклад, який відкритий в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» та знаходиться на рахунку НОМЕР_4, включаючи нараховані відсотки, в забезпечення виконання перед заставодержателетелем (позивачем) зобов'язань позичальника - ОСОБА_3, який є за цим договором заставодавцем, в силу чого заставодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов'язань, забезпечених заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами позичальника/заставодавця.

Пунктом 2 договору застави визначено, що за цим договором забезпечується виконання в повному обсязі усіх грошових зобов'язань позичальника за договором позики від 03.03.2014.

Вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В.

Між тим, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначено, що за наслідком розірвання шлюбу з чоловіком та усною домовленістю з ним щодо розподілу аліментів на утримання спільної дитини, позивачем з ОСОБА_3 укладено додаток до договору позики від 26.11.2014, яким сторони погодили внести зміни до п. 2.4. договору позики від 03.03.2014.

Вказаним додатком до договору, п. 2.4. договору позики від 03.03.2014 викладено в наступній редакції «Позичальник зобов'язується повернути отриману від Позикодавця за даним договором суму позики - двадцять восьмого листопада дві тисячі чотирнадцятого року. Позичальник виплачує позику одноразово та в повному обсязі, яка зараховується в якості аліментів на утримання дитини позикодавця - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1».

Матеріалами справи підтверджено, що на час закінчення зобов'язання за договором позики, позичальник - ОСОБА_3 кошти отримані, як позика, позивачу не повернула, з огляду на те, що остання звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. для вчинення виконавчого напису на договорі застави.

Так, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 24.12.2014 вчинено виконавчий напис, який в подальшому позивачем пред'явлено до примусового виконання органам державної виконавчої служби.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції Шереметом Ю.М. відкрито виконавче провадження №46594276 з примусового виконання виконавчого напису №10257 від 24.12.2014.

З метою примусового виконання виконавчого напису державним виконавцем скеровано до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» платіжні вимоги №350/13 від 27.02.2015, №350/13 від 27.04.2015, №350/13 від 10.07.2015.

Відповідно до наявних в справі матеріалів, зазначені платіжні вимоги повернуті до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві без виконання на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

З огляду на вказані обставини, постановою державного виконавця від 03.12.2015 ВП №46594276 виконавчий напис №10257 від 24.12.2014 повернуто стягувачу.

Позивач вважає, що дії відповідача відносно неперерахування коштів в порядку примусового виконання виконавчого напису порушують її права та охоронювані законом інтереси, оскільки, на думку останньої, п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в даному випадку застосуванню не підлягає.

За таких обставин, ОСОБА_1 просить суд зобов'язати Фонд гарантування вкладів в особі уповноваженої особи вчинити дії щодо перерахування коштів на підставі виконавчого напису нотаріуса №10257 від 24.12.2014.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи, доводи викладені позивачем у позовній заяві та правову позицію, викладену ОСОБА_3, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України» від 02.03.2015 №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», яким запроваджено тимчасову адміністрацію з 03.03.2015 та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у рубленому акціонерному товаристві «Дельта Банк».

Постановою Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати акціонерне товариство «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 №181 «Про порядок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 23.02.2012 № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI (в редакцій чинній на момент запровадження в банку тимчасової адміністрації у банку) тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти (п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI).

Уповноважена особа Фонду, це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (п. 17 ч.1. ст. 2 Закону № 4452-VI).

Частиною 5 ст. 34 Закону № 4452-VI встановлено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно ч. 1 ст. 36 № 4452-VI з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому, під час тимчасової адміністрації в силу приписів п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

В той же час, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо ( п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI).

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Аналіз вказаного в сукупності дає підстави суду дійти до висновку, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, за виключенням зобов'язання банку щодо виплати аліментів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є вкладником банку, вклад якої в подальшому переданий ОСОБА_1 в рамках договору застави щодо виконання вимог договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 573 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 ЦК України).

При цьому, в силу приписів ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України).

Водночас, згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» від 02.10.2015 №2654-XII (далі - Закон №2654-XII) заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Частиною 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 №1255-IV у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов'язаний повернути надлишок боржнику.

Як було зазначено вище, предметом застави, на який звернуто стягнення був вклад, який відкритий в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» та знаходиться на рахунку НОМЕР_4, що відкритий на ім'я третьої особи - 1 в розмірі 953 000, 00 грн.

З вказаного слідує, що предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення якого здійснюється шляхом переказу обтяжувачу грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї мети.

В той же час, матеріалами справи підтверджено, що позивачем, як обтяжувачем з метою реалізації свого права на отримання грошових коштів, які забезпеченні заставою було вчинено виконавчий напис нотаріуса, який в подальшому пред'явлений до примусового виконання.

Проте, судом встановлено, що платіжні вимоги, в рамках примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, які скеровувалися державним виконавцем уповноваженою особою виконані не були на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

Тобто, уповноваженою особою, було повернуто платіжні вимоги державного виконавця без виконання, зокрема, в зв'язку з не здійсненням задоволення вимог вкладників та інших кредиторів під час дії тимчасової адміністрації в банку.

Суд оцінивши вищевикладене в сукупності вважає вказані дії відповідача - 1 протиправними, оскільки останнім не було здійснено перевірку правової природи виникнення заявленої до стягнення заборгованості в рамках примусового виконання виконавчого нотаріусу.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що згідно пп.7.1 п. 7 договору застави рухомого майна відповідно до якого, заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (право вищого пріоритету), у тому числі одержати грошові кошти з вкладу заставодавця на утримання дитини заставодержателя, які будуть використовуватися в якості аліментів на утримання дитини.

Таким чином, суд вважає, що уповноваженою особою не було враховано обставин направлення платіжних вимог, які стосуються сплати аліментів, на яку в контексті п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI не поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI.

За таких обставин, на думку суду, посилання відповідача - 1 на п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI, як на підставу для повернення платіжного доручення, що сформоване та направлене державним виконавцем в рамках примусового виконання виконавчого напису нотаріусу, є необґрунтованим.

При цьому, слід додаткового звернути увагу на те, що ОСОБА_1 набуто право вищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави - вкладу ОСОБА_3 в АТ «Дельта Банк» 29.11.2014, тобто до прийняття постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», як і до прийняття рішення про ліквідацію банку.

Статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, зокрема, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З вказаного слідує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991 (далі - Конвенція від 20.11.1989) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поряд з цим, в силу приписів ч. 1 ст. 27 Конвенції від 20.11.1989 Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 2 ст. 27 Конвенції від 20.11.1989).

Як було неодноразово зазначено судом, грошові кошти, що забезпечені договором застави спрямовані на утримання дитини позивача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто є аліментами.

З урахуванням вищевикладеного, з метою недопущення порушення прав дитини та забезпечення ефективного способу захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання грошових коштів, як аліментів на утримання дитини, суд дійшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, шляхом визнання протиправними дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо повернення платіжних вимог державного виконавця №350/13 від 27.02.2015, №350/13 від 27.04.2015, №350/13 від 10.07.2015.

В той же час, приймаючи до уваги те, що судом в процесі розгляду справи встановлено обставини першочерговості на задоволення вимог ОСОБА_1, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича вчинити дії щодо перерахування грошових коштів у сумі 730 000 (сімсот тридцять тисяч) 00 грн. на рахунок ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) НОМЕР_2, відкритий в Ощадбанку, , МФО 322669 для поповнення картки НОМЕР_3.

Разом з цим, судом не беруться до уваги подані відповідачами заперечення, оскільки останніми не спростовується вище встановленого судом.

При цьому, доводи уповноваженої особи відносного того, що договір, який був укладений третьою особо - 1 з банком не є за своєю природою таким, на який перераховуються чи можуть перераховуватися аліменти судом відхиляються, оскільки чинним законодавством не заборонено розпорядження вкладником своїми коштами на вільний розсуд, у тому силі, передачу їх у заставу.

Що стосується того, що третя особа - 1 не є суб'єктом, який сплачує аліменти, слід зазначити, що кошти які були отримані третьою особою - 1 як позика від позивача, в подальшому за усною домовленістю останньої з колишнім її чоловіком спрямовані на утримання дитини, тобто є аліментами.

Окрім того, суд вважає за необхідне додати, що приписами Сімейного кодексу України, зокрема, ст. 181 визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Посилання уповноваженої особи на ст. 189 Сімейного кодексу України щодо укладання договору про сплату аліментів, визначення строків їх сплати тощо судом не приймаються до уваги, оскільки приписи зазначеної статті надають право батькам на укладення відповідного договору, а не встановлюють обов'язку його укладання та не виключать можливість останніх визначити обов'язок щодо утримання дитини за усною домовленістю.

В той же час, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи документів, які підтверджують право ОСОБА_1 на отримання коштів, розміщених в АТ «Дельта Банк» за договором, укладеним з ОСОБА_3, оскільки наявний в справі договір застави рухомого майна від 28.11.2014 та виконавчий напис нотаріуса свідчить про зворотне.

Разом з цим, суд наголошує на тому, що договір застави рухомого майна від 28.11.2014 та виконавчий напис нотаріуса є чинним та в установленому законом порядку не оскаржувалися, рішення суду щодо вказаного відсутні.

Таким чином, за підсумком наведеного, суд дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову.

Водночас, щодо заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз вказаної правової норми дає суду підстави стверджувати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є правом суду, а не обов'язком.

Таким чином, з огляду на те, що судом не вбачається необхідностї в даному випадку встановлювати судовий контроль, у задоволені вказаної вище заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо повернення платіжних вимог державного виконавця №350/13 від 27.02.2015, №350/13 від 27.04.2015, №350/13 від 10.07.2015 без виконання на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI.

Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича вчинити дії щодо перерахування грошових коштів у сумі 730 000 (сімсот тридцять тисяч) 00 грн. на рахунок ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) НОМЕР_2, відкритий в Ощадбанку, , МФО 322669 для поповнення картки НОМЕР_3.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов