Справа № 826/19598/15
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 квітня 2016 року м. Київ К/800/11531/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування рішення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 29 липня 2015 року № 2323/к про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; поновлення його на посаді, стягнення з Міністерства юстиції України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді. Позовні вимоги мотивовані протиправним звільненням позивача з державної служби в Міністерстві юстиції України за відсутності на це його реальних намірів та його волевиявлення, що призвело до порушення його прав на працю та проходження державної служби гарантованих статтями 38,43 Конституції України та статтею 2 Кодексу законів про працю України.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року, позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України від 29 липня 2015 року № 2323/к про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді з 29 липня 2015 року та зобов'язано Міністерство юстиції України внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 845,52 грн. Постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на середнього заробітку допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вказує, що суд не дали належної правової оцінки обставинам справи та наданим доказам, зокрема, доводам відповідача про те, що заява про звільнення позивача із займаної посади написана ним власноруч і у цій заяві він просив дату реєстрації наказу вважати датою його звільнення, що не суперечить вимогам трудового законодавства.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що за приписами пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Відповідно до статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Разом з тим, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін, а містить формулювання «датою звільнення вважати дату реєстрації наказу». В даному випадку, зазначене формулювання не є в розумінні трудового законодавства України узгодженою датою звільнення за угодою сторін.

Крім того, вказана заява містить лише підпис заступника Міністра юстиції України Іванченко О.П. без зазначення, зокрема, дати його вчинення та вказівки щодо виконання цієї заяви, та не містить резолюції керівництва Міністерства юстиції України «не заперечую» або «погоджую», або «до наказу», що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що сторонами не було досягнуто згоди щодо припинення трудового договору та не узгоджено дату звільнення в день подання позивачем відповідної заяви, а тому Міністерство юстиції України неправомірно звільнило позивача з 29 липня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за відсутності узгодженої дати звільнення.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук