Справа № 823/178/16
Суддя: В.І. Орленко
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року справа № 823/178/16

м. Черкаси

12 год. 25 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Орленко В.І.,

за участю секретаря - Дудки Г.О.,

представника відповідача Пустобаєвої О.М. - за довіреністю,

третьої особи ОСОБА_2 - особисто,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2, про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулася ОСОБА_3, в якому просить:

- зобов'язати начальника Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції прийняти постанову про зняття арешту з майна боржника автобусів ПАЗ д.н. НОМЕР_1, та ПАЗ д.н. НОМЕР_2, накладеного згідно постанови старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 15.06.2015 ВП №40934331; направити її відповідному органу для зняття арешту та співвласникам майна;

- зобов'язати державного виконавця у відповідності до п. 3 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_2 та зняття арешту з всього арештованого майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції ЗВП №40934331 накладено арешт на нерухоме майно та все рухоме майно, що належить боржнику - ОСОБА_2; заборонено здійснювати відчуження вказаного майна.

Позивач зазначає, що вона разом з боржником ОСОБА_2 є співвласником автобусів ПАЗ д.н. НОМЕР_1, та ПАЗ д.н. НОМЕР_2, у зв'язку з чим накладення арешту на її частку у спільному майні порушує її права володіти, користуватися, розпоряджатися майном.

Крім того, вказані транспортні засоби перебували під арештом згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Черкаського районного управління юстиції від 14.03.2011, у зв'язку з чим повторне накладення арешту на вказане майно є неправомірним.

Вартість арештованого майна значно перевищує розмір заборгованості за зведеним виконавчим провадженням, що свідчить про недопустимість накладення арешту на нерухоме та все рухоме майно.

Позивач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи в судове засідання не з'явилася, до суду надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача заперечує проти заявленого адміністративного позову, мотивуючи це тим, що положеннями абз. 6 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений обов'язок для державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника у випадку невиконання боржником виконавчого документа у добровільному порядку. Накладення арешту іншими відділами державної виконавчої служби не можуть слугувати підставою для невиконання відповідачем вимог закону.

Представник відповідача пояснила, що подальші виконавчі дії щодо арештованого майна, в тому числі подальша реалізація вказаної частки, будуть вчинятися лише у разі ненадходження щомісячних відрахувань із доходу боржника за виконавчим провадженням.

Крім того, представник відповідача зазначила, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, що знаходиться на виконанні у Смілянському міському відділі ДВС Смілянського міськрайонного управління юстиції В рамках вказаного виконавчого провадження накладено арешт на рухоме майно позивача. Відтак, відсутнє порушення прав позивача у зв'язку з винесенням постанови від 15.04.2015 у ЗВП №40934331.

Представник відповідача також звернула увагу суду на відсутність правових підстав для закінчення виконавчих проваджень за п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на те, що відсутня ліквідація юридичних осіб - стягувачів у виконавчому провадженні.

Третя особа в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в адміністративному позові, та пояснив, що державний виконавець має прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутній правонаступник стягувача по більшості виконавчих документів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №40934331 про стягнення з ОСОБА_2 на користь юридичних осіб коштів на загальну суму 79225,06 грн.

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції ЗВП №40934331 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1; все рухоме майно, що належить боржнику. Вказаною постановою заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише у межах суми боргу 50357,68 грн., з урахуванням виконавчого збору та витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

15 червня 2016 року за №15388104 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано публічне обтяження - арешт рухомого майна ОСОБА_2 (Запис 3) (витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №49458860 від 21.04.2016).

18.02.2016 та 22.02.2016 позивач та третя особа зверталися до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби із заявами про зняття арешту з майна та закінчення виконавчого провадження. Не дочекавшись відповіді, 29.02.2016 позивачем подано адміністративний позов до суду.

Начальником Центрального відділу державної виконавчої служби не виносилась постанова про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 15.06.2015 ЗВП №40934331.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606).

Згідно зі ст. 2 Закону №606, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 11 Закону № 606 державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із статтею 32 Закону № 606, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частина 6 статті 52 Закону №606 визначає, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно зі статтею 57 Закону № 606, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до абзацу 6 ч. 2 ст. 57 Закону № 606 (в редакції Закону від 14.05.2015 №423-VIII, що діє 06.06.2015) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

З аналізу наведених положень Закону № 606 вбачається, що державний виконавець зобов'язаний вживати усіх необхідних заходів з метою примусового виконання виконавчого документу, в тому числі шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Частиною 1 статті 60 Закону №606 передбачено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту, якщо особа вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Згідно з ч. 3 ст. 60 Закону №606 з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 60 Закону №606).

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що можливість звернення стягнення на частку майна боржника у випадках, коли він володіє майном спільно з іншими особами, передбачена ч. 6 ст. 52 Закону N 606-XIV, та визначає, що у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Отже, вирішення такого процесуального питання необхідне для примусового виконання рішення у разі звернення стягнення на майно.

Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Нормами ЦК України передбачено, що право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Аналіз норм цивільного законодавства дає підстави стверджувати, що здійснення права спільної власності за своїм визначенням вже передбачає певні обмеження щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном.

Під час судового розгляду справи встановлено, що частки співвласників (позивача та боржника ОСОБА_2) у спільному майні не визначені.

Суд враховує, що спірні автобуси, що перебувають у спільній власності позивача і боржника, є неподільним майном, виділення частки у вказаному майні неможливе без шкоди для його господарського призначення. Судова практика свідчить, що коли реальне виділення частки у майні є неможливим у зв'язку з неподільністю майна, вказане питання вирішується шляхом здійснення грошової компенсації за відповідну частку.

Відповідачем щомісячно проводяться відрахування із доходів ОСОБА_2 з метою погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням.

Суд враховує, що постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС від 15.06.2015 ЗВП №40934331 накладено арешт на нерухоме майно (дві квартири) та все рухоме майно боржника. Водночас, позивач просить зобов'язати відповідача зняти арешт лише з окремого рухомого майна, а саме: з двох транспортних засобів.

Судом встановлено, що вказані транспортні засоби не оголошувалися у розшук для подальшого звернення стягнення на спірне майно, а саме: його вилучення, реалізації, тощо. Відсутня також постанова державного виконавця про арешт транспортних засобів боржника.

Натомість, абзацом 6 ч. 2 ст. 57 Закону № 606 передбачений обов'язок державного виконавця накладати арешт на майно боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Під час судового розгляду справи позивачем не доведено, а судом не встановлено, що постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби ЗВП №40934331 про накладення арешту на нерухоме майно та все рухоме майно, порушує права позивача як співвласника майна, створює перешкоди у здійснення права власності на спільне майно.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що 15.06.2015 під час винесення постанови про накладення арешту на майно боржника відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом; нині відсутні правові підстави для зняття арешту зі спірного майна, що перебуває у спільній власності.

Суд також звернув увагу, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявний Запис 2, за яким 07.03.2014 за №14226953 на все рухоме майно ОСОБА_2 зареєстровано публічне обтяження - арешт рухомого майна, згідно постанови начальника відділу ДВС Оржицького РУЮ від 06.03.2014 ВП №41545807; термін дії 07.03.2019 (витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №49458860 від 21.04.2016).

При цьому позивачем не оскаржувався вищезгаданий арешт в частині його накладення на автобуси, що перебувають у спільній власності з ОСОБА_2

Чинне законодавство України не забороняє органу державної виконавчої служби накладати арешт на майно боржника, у разі наявності арешту на вказане майно, що був вчинений раніше іншим органом ДВС.

Щодо посилань позивача на те, що вартість арештованого майна значно перевищує розмір заборгованості за зведеним виконавчим провадженням, суд зазначає, що згідно з постановою відповідача від 15.06.2015 накладено арешт на майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження лише у межах суми боргу 50357,68 грн., з урахуванням виконавчого збору та витрат на організацію та проведення виконавчих дій. На думку суду, вказані дії узгоджуються з положеннями ч. 6 ст. 52 Закону №606.

Накладення арешту на все майно боржника обумовлене тим, що не все майно боржника може бути реалізоване (зокрема, предмет іпотеки; квартира, де проживають неповнолітні діти, тощо); вказані обставини, виявляються в подальшому внаслідок вчинення виконавчих дій.

Суд вважає необґрунтованими також доводи позивача і третьої особи про наявність підстав для закінчення зведеного виконавчого провадження відносно ОСОБА_2, згідно п.3 ч. 1 ст. 49 Закону №606.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону №606 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

Згідно облікової картки на зведене виконавче провадження №ЄДРВП 40934331, стягувачами у виконавчому провадженні є УПФУ у Черкаському районі, УПФУ в Оржицькому районі Полтавської області, Укртрансінспекція, Оржицьке відділення Лубенської ОДПІ, УПФУ в м. Сміла Черкаської області.

Під час судового розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено, факт ліквідації юридичної особи - стягувача (стягувачів), і що виконання її (їх) обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Суд звернув увагу, що позовні вимоги про закінчення виконавчого провадження ставляться не стороною виконавчого провадження, що, на думку суду, може свідчити про відсутність порушення прав, свобод та інтересів позивача у вказаних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.І. Орленко

Повний текст постанови виготовлений 26.04.2016.