Справа № 826/603/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2016 року № 826/603/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Європрофіль ЮА"

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління

ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Європрофіль ЮА" (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.07.2015 року № ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.Києві та визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.07.2015 року № ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.Києві.

Позивач не погоджується із податковими повідомленнями-рішеннями та в обґрунтування своєї позиції зазначає, що відомості, які містяться в Акті перевірки є суперечливими, оскільки позивачем виконані всі вимоги, передбачені податковим законодавством, а тому винесені Податковим органом спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними та такими, що не відповідають дійсності.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву. Доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях, аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки.

Сторонами заявлено клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини четвертої статті 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Співробітниками Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ "Європрофіль ЮА" з питань правильності відображення у податковому обліку податкових зобов'язань з податку на додану вартість при здійсненні фінанси-господарських взаємовідносин із ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯНС» та ТОВ «АБСОЛЮТ ТРАНС» за період з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 16.07.2015 року №858/26-53-22-05-21/33445150 (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки встановлені наступні порушення: п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п. 201.1, 201.2, 201.4, 201.7 ст. 201 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за березень 2015 року у розмірі 754 701 грн.; завищено від'ємне значення з податку на додану вар гість рядок « 19» податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року на суму 1 031 308 гри. та завищено залишок від'ємного значення рядка « 24» податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року на суму 1 144 221 грн.

На підставі Акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 28.07.2015 року: №, яким зменшено від'ємне значення суми податку на додану вартість у розмірі 1144221 грн.; №, яким збільшено податок на додану вартість на загальну суму 943 376,25 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 754 701,00 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 188675,25 грн.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями Позивачем подано скарги до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - ГУ ДФС у м. Києві) та до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України), за результатом розгляду скарги ГУ ДФС у м. Києві прийнято рішення від 15.10.2015 №15605/10/26-15-10-08-16, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення, а скаргу без задоволення та рішенням ДФС Українивід 23.12.2015 р. №27487/6/99-11-01-04-25, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення, а скаргу без задоволення.

Позивач вважає протиправними дії Податкового органу під час проведення перевірки та відповідно протиправно винесено податкові повідомлення-рішення, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних документів в матеріалах справи, між ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН» (Орендодавець), з однієї сторони, та Позивач (Орендар), з іншої сторони, укладено договір оренди №1 від 30.01.2015 (надалі - Договір №1).

У відповідності до п.1.1 - п. 1.4 Договору №1, Орендодавець зобов'язується передати в оренду, а Орендар зобов'язується прийняти, згідно умов цього Договору: Нежитлове приміщення, площею 7 729,9 (сім тисяч сімсот двадцять дев'ять десятих) м2 (далі по тексту Приміщення), розташоване за адресою: Україна, міст Київ, вул. Колекторна 3-А (далі по тексту Об'єкт оренди). Майновий комплекс належить Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОПАЗ АЛЬЯНС», : згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 96, виданий 28.01.2015 року, видавник: Лахно Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. З 30 січня 2015 року (дата початку строку оренди) до 31 грудня 2016 року (дата закінчення строку оренди). Цей договір набуває чинності з моменту підписання Акту приймання-передачі Майна. Майно вважається переданим з моменту підписання Акту приймання-переді Майна. З дня підписання Сторонами Акту приймання-передачі Приміщення Орендар має право користуватися Приміщенням у відповідності до мети оренди. Орендодавець має намір здавати в оренду, а Орендар орендувати Приміщення протягом 10 (десяти) років. Загальна вартість орендної плати за весь період оренди повинна складати не менш як 20 035 900,80 (двадцять мільйонів тридцять п'ять тисяч дев'ятсот гривень 80 копійок). Для використання як офісне та/або складське (виробниче) Приміщення. Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату, яка становить: 139 138 гривень 20 коп., ПДВ - 27 827 гривень 64 коп., всього - 166 965 гривень 84 коп. за один місяць оренди наступним чином: Протягом п'ятдесяти банківських днів з моменту підписання Сторонами акту прийому - передачі Приміщення (без урахування дня, в який відбулась передача), Орендар сплачує орендну плату за період з дня підписання акту прийому-передачі Приміщення по останній день поточного місяця (з урахуванням дня передачі). Розмір орендної плати за вказаний період визначається у відповідності до вищевказаної суми на підставі розрахунку наступним чином: орендна плата за один повний календарний місяць оренди поділена на кількість днів у місяці, в якому відбулась передача Приміщення, помножена на кількість днів, що залишилисьдо кінця місяця, включаючи день передачі; Наступні платежі сплачуються авансом щомісячно в термін з (Першого) по 10 (десятого) число включно поточного (розрахункового) місяця.

До вищезазначеного Договору сторонами підписана Акт прийому-передачі частини майнового комплексу за адресою м. Київ, вул. Колекторна, 3-а від 31.01.2015 р. (Додаток №1).

У відповідності до вищезазначеного Додатку №1 ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН» передав Орендарю (Позивачу) нежитлове приміщення, площа 7 729,9 (сім тисяч сімсот двадцять дев'ять цілих і дев'ять десятих) м2.

В матеріалах справи міститься Лист від 26.02.2015 р. №2 ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН», який направлено на адресу Позивача, в даному листі ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН» повідомляє те, що на підставі п.13.4 Договору оренди №1 від 30.01.2015 року Орендодавець має намір підвищити встановлену п. 1.4.1. договору розмір орендної плати вдвічі - внаслідок різкого падіння курсу національної валюти, що в свою чергу вплинуло на питання видатків пов'язаних з утриманням об'єкту оренди та запропоновано укласти додаткову угоду до Договору оренди №1 від 30.01.2015 року із встановленням більшого розміру орендної плати.

Позивачем на адресу Орендодавця (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») надіслано Лист від 26.02.2015 р. №26/02-1, в якому запропонував не збільшувати розмір орендної плати за Договором, а в якості забезпечення виконання умов договору перерахувати авансовий платіж за майбутній період.

Орендодавець (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») повідомив Позивача Листом №1 від 27.02.2015 року про згоду на отримання авансового платежу за Договором оренди №1 від 30.01.2015 року в розмірі не менше 20 035 900,80 грн. та зазначив, що надає гарантії повернення можливого залишку сплачених коштів в випадку розірвання Договору або не продовження його дії на майбутні періоди.

Позивачем на адресу Орендодавця (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») надісланий Листом від 27.02.2015 р. №27/02-1, яким запропоновано підписати Додаткову угоду до Договору №1 від 30.01.2015 року (з зазначення змісту Додаткової угоди), якою внесено наступні зміни: «Внести зміни в наступні пункти договору №1 від 20 січня 2015 року та викласти їх в наступній редакції:

п. 1.2.1. З 30 січня 2015 року (дата початку строку оренди) до 30 січня 2025 року дата закінчення строку оренди). Договір набуває чинності з моменту підписання цього договору.

п. 1.2.2. Майно вважається переданим Орендодавцем Орендарю з моменту підписання даного договору.

п. 1.4.1. Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату, яка становить 139138 грн. 20 коп., ПДВ 27827 грн. 64 коп., а всього 166965 грн. 84 коп. за один місяць оренди. Орендна плата залишається незмінною на весь строк дії договору оренди.

п. 1.4.3. Орендар сплачує авансовим платежем у строк до 30 березня 2015 року суму, що становить не менше 50 відсотків від загальної суми орендних платежів за весь період дії договору оренди (10 років - 120 місяців - 20035900,80 грн.) Виключити наступний пункт договору: п. 13.4. договору - виключити.».

Орендодавець (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») направив на адресу Позивача повідомлення №2 від 27.02.2015 р., яким Орендодавець (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») повідомив Позивача про надання згоди на підписання додаткової угоди в запропонованій редакції.

Позивачем на адресу Орендодавця (ТОВ «ТОПАЗ АЛЬЯН») надісланий Листом від 27.02.2015 р. №27/03-1, яким повідомлено про перерахування останньому авансовий платіж в розмірі 11 498 000,00 грн.

Відповідач зазначає наступне: «Відповідно до інформації з Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Топаз Альнс» за період з лютого 2015 року по .травень 2015 року, згідно з договором оренди від 30.01.2015 № 1 виписано ТОВ «Європрофіль ЮА» податкові накладні на загальну суму 22235700,00 грн. у т.ч. ПДВ 3705950,04 грн. За договором оренди ТОВ «Топаз Альянс» сплачено орендну плату у розмірі 22235700,00 грн. у т.ч. ПДВ 3705950,04 грн., що становить сплату орендної плати наперед майже на 10 років всупереч строку дії договору оренди від 30.01.2015 №1 (30 січня 2015 року дата початку строку оренди до 31 грудня 2016 року дата закінчення строку оренди). Крім того, виникає сумнів економічної доцільності вищезазначеного договору, оскільки ТОВ «Європрофіль ЮА», відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.01.2015, нежитлове приміщення, площею 7729,9 кв. м., яке розташоване за адресою вказаною вище, було продано ТОВ «Топаз Альянс» за ціною 20900000,00 грн., а з 30.01.2015 взято в оренду та сплачено за нього за період з лютого 2015 року по травень 2015 року орендну плату у розмірі 22235700,00 грн.».

На підставі вищевикладеного Відповідачем зроблено висновки, що ТОВ «Європрофіль ЮА» завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість у розмірі 1888505, 66 грн. по взаємовідносинах із ТОВ «Топаз Альнс» за період з 01.03.2015 по 31.03.2015, проте Суд не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав.

Відповідно до статті 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Поняття свободи договору включає в себе можливість сторонами вільно формувати ціну договору та умови його виконання, що і було зроблено Позивачем при укладенні договору оренди з його контрагентом.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

У відповідності до пункту 198.2 названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що у покупця товарів (отримання послуг), який здійснив авансовий платіж на оплату товарів (послуг), на дату списання коштів з банківського рахунка на оплату товарів виникає право на податковий кредит, а зважаючи на те, що за вимогами пунктів 198.1 та 198.3 статті 198 ПК України право на податковий кредит з податку на додану вартість пов'язано з придбанням товарів (отримання послуг), то у разі неможливості отримання платником податку (покупцем) таких товарів через здійснення ним операції купівлі продажу, він втрачає право на податковий кредит.

Як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи документами, сторони, а саме, Позивач та його контрагент, визначили термін дії договору оренди та суму, яка підлягає сплаті щомісячно за рахунок авансу.

Між ПП «АБСОЛЮТ ТРАНС» (Експедитор), з однієї сторони, та Позивач (Замовник), з іншої сторони, укладено договір №120804 транспортного експедиційного вантажно автомобільного транспорту в міжміському та міжнародному сполучення від 12.08.2014 (надалі - Договір №120804).

В п. 1 та п. 3 Договору №120804 передбачено наступне: «Предмет договора: Экспедитор обязуется от своего имени и за счёт Заказчика осуществлять организацию доставки грузов в междугородних и международных сообщениях, привлекая для осуществления перевозок третью сторону на основании договора, заключенного между Экспедитором и третьей стороной. Организовывая перевозку грузов, Стороны руководствуются настоящим Договором и Конвенцией о договоре международной перевозке грузов (КДПГ), ООН, Женева 1956г. Уставом автомобильного транспорта Украины, действующим законодательством Украины, настоящим Договором и Заявками, определяющими условия выполнения каждой отдельной перевозки. Обязательства Экспедитора: Организовать исполнение определенных договором услуг, связанных с перевозкой грузов. Консультировать Заказника при осуществлении транспортных операций в рамках своей компетенции. Следовать оговоренным в заявке инструкциям Заказника, касающихся маршрута следования, таможенной обработки, пограничных переходов. Обеспечить своевременную подачу третьей стороной под загрузку транспортного средства; своевременную (перед погрузкой) подачу необходимых документов (ТІВ, СМР, справку перевозчика о транспортных расходах от (до) границы Украины), по согласованию сторон; правильность погрузки, приемку груза грузоотправителя в целостной упаковке и по числу мест; проверку правильности сделанных в провозных документах записей относительно числа грузовых мест, их маркировки и нумерации. Предоставить вверенный груз грузополучателю в указанные в заявке сроки. Информировать Заказника о вынужденных задержках транспортных средств в пути, авариях, и других непредвиденных обстоятельствах, препятствующих своевременной доставке грузов.

Як вбачається з товарно-транспортної накладної №МД-ХР72 від 19.03.2015 р. автомобільним перевізником був ПП ОСОБА_3, а згідно із товарно-транспортною накладною №МД-ХР61 від 18.03.2015 р. автомобільним перевізником був ПП Астранс.

Позивач зазначає, що не має договірних стосунків з ПП ОСОБА_3 та ПП Астранс, які здійснюють перевезення на підставі договорів з ПП «АБСОЛЮТ ТРАНС», - отже ПП ОСОБА_3, ПП Астранс - є виключно по умовам договору третіми особами, які залучені до перевезень контрагентом Позивача та передбачено умовами Договору від 12.08.2014 р. №120804.

Судом не береться до уваги твердження Податкового органу щодо відсутності фактичних господарських операцій між Позивачем та ПП «АБСОЛЮТ ТРАНС», оскільки умовою Договору №120804 передбачено залучення третіх осіб для виконання перевезень.

Відповідно до статті 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби", процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

У відповідності ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що на час проведення перевірки та на час розгляду справи Відповідачем не надано переконливих доказів про те, що контрагентів Позивача було ліквідовано або припинено підприємницьку діяльність даних контрагентів під час укладання та виконання договорів.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Крім того Вищим адміністративним судом України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абзацу 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон N 996-XIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону N 996-XIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону N 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

З аналізу вищезазначених норм закону та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що Позивачем надано суду переконливі докази того, що вищезазначені договори укладені з метою настання реальних обставин, а тому, висновки викладені в Акті перевірки є помилковими та викладеними з порушенням норм податкового права.

Слід відмітити, що сторонами не заперечується та обставина, що на момент вчинення господарських правовідносин між Позивачем та контрагентами, контрагенти позивача та позивач, як юридичні особи, внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (в матеріалах справи містяться копії витягу з ЄДР) та зареєстровані платником податку на додану вартість, а первинна документація була підписана безпосередньо самими директорами товариства.

Крім того, в обґрунтування законності спірних податкових повідомлень-рішень Відповідач посилається інформацію відносно контрагентів позивача, зокрема, відсутності необхідних умов для ведення господарської діяльності, що начебто встановлено актами перевірок таких суб'єктів господарювання та їх контрагентів.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

Окрім вищевикладеного, суд вважає звернути увагу, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Крім того, за п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, Відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - Позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами, до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "фіктивності" здійснених позивачем господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений процесуальним законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Зазначене вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про фіктивність проведених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Також, суд звертає увагу й на принцип індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений статтею 61 Конституції України.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії». У пункті 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна вся первинна документація, яка підтверджує використання Позивачем отриманих послуг від контрагентів в межах господарської діяльності та приймання отриманого товару на склади, які знаходяться в оренді Позивача.

Отже, суд прийшов до висновку, що Позивачем цілком правомірно сформовано у перевіряємий період валові витрати та податковий кредит з урахуванням взаємовідносин з контрагентами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо визнання протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення - рішення від 28.07.2015 року №, № - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 158-163,167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.07.2015 року № ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.Києві.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.07.2015 року № ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м.Києві.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук