Справа № 816/3854/14
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2016 р. м. Київ К/800/1504/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Фонду загальнообов'язкового Державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Фонду загальнообов'язкового Державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення допомоги по безробіттю в розмірі 3020,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач на момент реєстрації в центрі зайнятості в якості безробітної не повідомила про останнє місце роботи в Окружній виборчій комісії під час виборів Президента України, у зв'язку з чим допомога по безробіттю отримана незаконно.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.06.2014 року ОСОБА_2 звернулась до Козельщинського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

Згідно персональної картки ОСОБА_2 останнім місцем роботи відповідача є Козельщинський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, де вона працювала на посаді фахівця із соціальної роботи у період з 08.01.2014 по 30.04.2014.

Наказом центру зайнятості від 04.06.2014 № НТ140604 відповідачу надано статус безробітного, наказом від 11.06.2014 № НТ140611 призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю, що підтверджується витягом із наказів по ОСОБА_2

Відповідно до наказу центру зайнятості від 04.09.2014 № 140904 відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з працевлаштуванням безробітного відповідно до пункту 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У зв'язку з надходженням відомостей від органів Пенсійного фонду України про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення безробітного, позивачем проведено звірку (перевірку) факту працевлаштування відповідача протягом 2 кварталу 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 04.09.2014 № 64, в якому зафіксовано, що відповідно до документів, наданих трудовим архівом Глобинського району, безробітна ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Окружною виборчою комісією територіального виборчого округу № 151 згідно договору від 08.05.2014 у період підготовки і проведення виборів Президента України.

За таких обставин позивач дійшов висновку, що відповідачем надано недостовірні дані стосовно трудової діяльності, у зв'язку з чим безпідставно отримано допомогу по безробіттю, сума якої відповідно до довідки Козельщинського РЦЗ складає 3020,60 грн.

Центром зайнятості видано наказ від 04.09.2014 № 64 «Про повернення допомоги по безробіттю ОСОБА_2.» та, з метою повідомлення відповідача про необхідність повернення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю, надіслано ОСОБА_2 вимогу про відшкодування допомоги по безробіттю від 05.09.2014 №716.

Оскільки відповідачем кошти в добровільному порядку не відшкодовано, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності факту незаконного отримання допомоги на випадок безробіття ОСОБА_2 та порушення нею вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» в частині надання недостовірних відомостей про обставини, які впливають на виплату допомоги по безробіттю.

Вирішуючи спір по суті, суди керувалися тим, що спір, переданий на вирішення суду, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Проте, колегія суддів вказує на помилковість вказаних висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1?4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

У випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_2 і, на думку колегії суддів, не підпадає під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 22 вересня 2015 року у справі за позовом Олександрійського міськрайонного центру зайнятості в Кіровоградській області до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 160, 167, 220, 222, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Фонду загальнообов'язкового Державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фонду загальнообов'язкового Державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Козельщинського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: