Справа № 810/1313/16
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 квітня 2016 року № 810/1313/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1, про звільнення заставленого майна з під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» з позовом до Відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1, про звільнення заставленого майна з під арешту.

Ознайомившись з даним позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки поданий позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади.

Юрисдикція адміністративних судів згідно із ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно п. 1 ч. 2 цієї ж статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до поняття «справа адміністративної юрисдикції», наведеного у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, під нею розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. «Суб'єкт владних повноважень» - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ним владний управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійсненням цим суб'єктом владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Як слідує позову, позивач просить суд зняти арешт з іпотечного майна, а саме ? квартири, загальною площею 47,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який було накладено 09.11.2012 постановою про відкриття виконавчого провадження № 35134424 ВДВС Славутицького МУЮ.

Позивач вважає, що накладення арешту на таке майно порушує його права як іпотекодержателя на переважне перед іншими кредиторами право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

У той же час, оскільки позивач не є стороною виконавчих проваджень, в ході яких було накладено арешт на майно, яке передано в іпотеку та заставу Банку, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими у звязку з наступним.

У пункті 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» № 3 від 13 грудня 2010 року судам розяснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими статтею 181 КАС України.

Так, ч. 1 ст. 181 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Положення даної норми кореспондуються зі змістом ч. 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження", якою також визначено субєктний склад осіб, яким надано право на звернення до адміністративного суду в установленому порядку.

Стаття 7 Закону України «Про виконавче провадження» наводить перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, серед них: поняті; працівники органів внутрішніх справ; представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів позовної заяви слідує, що позивач не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто, в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені ст. 181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

Згідно з розяснень, що містяться у п. 17 згаданої Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 13 грудня 2010 року, судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не повязані зі спором про право на це майно.

У даному випадку заявлені позовні вимоги вказують на спір, який виник у звязку з правом на заставлене майно, на яке державним виконавцем накладено арешт.

Порядок та підстави звернення стягнення на заставлене майно визначені ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У ч. 4 ст. 54 цього Закону передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця.

З викладеного слідує, що єдиним способом захисту прав заставодержателя у межах виконавчого провадження, де останній не є а ні стороною а ні іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Тобто, арешт державним виконавцем майна (в т.ч. і вчинення ним дій, які спрямовані на його застосування), не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та обєктом судового захисту є саме право застави майна.

Право застави майна є похідним від права власності і належить до речових прав щодо володіння, користування та розпорядження майном з певними обмеженнями, регулювання яких здійснюється актами цивільного законодавства (Цивільним кодексом України, Законами України «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» тощо).

Вимоги заставодержателя про звільнення заставленого майна з-під арешту мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними Цивільним кодексом України для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує зясування наявності цивільного права на майно у сторін спору.

Даний адміністративний позов про звільнення майна з-під арешту заявлено у зв'язку з наявністю у позивача пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Тобто, на переконання суду, предметом позову у цій справі є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно як заставодержателя, який повинен вирішуватися в порядку цивільного чи господарського судочинства (в залежності від субєктного складу сторін спору) згідно ч. 2 ст. 114 ЦПК України чи ст. 16 ГПК України.

Вирішуючи питання про підвідомчість даного спору, суд звертає увагу на категорію справ, розгляд яких відповідно до статей 1, 4, 17 КАС України має здійснюватись у порядку адміністративного судочинства, а саме спори осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у яких такий суб'єкт своїми владними рішеннями чи діями зобов'язує цих осіб вчиняти певні дії, утримуватись від вчинення певних дій, нести відповідальність. При цьому особи згідно з нормами чинного законодавства України зобов'язані виконувати такі владні рішення чи вимоги суб'єкта владних повноважень.

У даному випадку у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач Відділ державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, не здійснював по відношенню до позивача владних управлінських функцій, оскільки постанова про накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1, винесена державним виконавцем у межах виконавчого провадження, в якому позивач не є учасником, не зобовязує його до вчинення певний дій та не порушує його жодних права у сфері публічно-правових відносин, так як таких відносин між позивачем та відповідачем узагалі не існує. Натомість, має місце спір про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно, яке забезпечене заставою, предметом якого є перевірка правомірності виникнення такого права, у звязку з чим такі відносин мають виключно приватноправовий характер, а тому Відділ державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції в цих відносинах не може виступати як субєкт владних повноважень у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України.

За сукупністю викладених обставин суд дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції шляхом ініціювання питання про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 109, 165, 186, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1, про звільнення заставленого майна з під арешту.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, - надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Лапій С.М.