Справа № 817/35/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/35/16

12 квітня 2016 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник Грицак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Прокуратури Рівненської області
про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Рівненської області про поновлення його на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2015 року по день постановлення судового рішення.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, пояснили суду, що 03.12.2015 наказом прокурора Рівненської області позивача було звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Підставою звільнення став наказ Генерального прокурора України № 53ш від 15.07.2015. Однак, позивач вважає, що при його звільненні не враховано переважне його право на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та перебуванням на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Керівництвом прокуратури не прийнято до уваги, що в органах прокуратури він пропрацював більше 20 років, мав достатній досвід прокурорської роботи. Тому, позивач просить суд поновити його на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області з 03.12.2015, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач - Прокуратура Рівненської області проти позову заперечує, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими.

Представники відповідача в судовому засіданні вказали на те, що Генеральним прокурором було видано наказ № 53ш від 15.07.2015, відповідно до якого у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області ліквідовано 9 відділів із загальною штатною чисельністю 33 одиниці, скорочено 85,5 посад, зокрема і посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні. Дані штатні одиниці зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Таким чином, підлягали скороченню 18 посад апарату прокуратури області, з них - 12 прокурорсько-слідчих. У зв'язку з цим, 17.07.2015 прокурором області проінформовано першого заступника прокурора області, заступників прокурора області, а також начальників відповідних відділів про наступне вивільнення працівників у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників установи. Так, представник прокуратури Рівненської області зазначив, що порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури регламентовано п.2 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії, якщо в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення. Тому, наказом прокурора області №768 від 17.07.2015 було створено таку комісію, на засіданні якої 20.07.2015 в список працівників, рекомендованих до звільнення у зв'язку з ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області структурних підрозділів та штатних одиниць вирішено внести кандидатуру ОСОБА_1, продуктивність праці якого за результатами порівняльного аналізу була найнижчою, серед працівників відділу заходи реагування за фактом неналежного виконання службових обов'язків упродовж 2014-2015 рр. застосовувалися лише до ОСОБА_1, який до кадрового резерву для висунення на вищу посаду не висовувався, в період з 2008-2015 рр. у структурних підрозділах органів прокуратури не стажувався. 31.07.2015 позивача було повідомлено про наступне звільнення, про відсутність вакантних посад та про можливість взяти участь у конкурсному відборі на зайняття посади керівника, першого заступника та заступника керівника відповідної місцевої прокуратури. Тому, 03.12.2015 позивача було звільнено з займаної посади. За таких обставин, представник прокуратури Рівненської області просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що Наказом Генерального прокурора України № 53ш від 15.07.2015 у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області були ліквідовані окремі відділи, а загальну штатну чисельність ліквідованих одиниць - 33 з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Згідно з п. 2 цього Наказу, у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області скорочено 85,5 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, в тому числі посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.

На виконання вимог вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України 17.07.2015 відповідно до наказу прокуратури Рівненської області №768 з метою об'єктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників було утворено комісію, яка відповідно до протокольного рішення від 20.07.2015 на засіданні вирішила рекомендувати прокурору області відповідно до ст.49-2 КЗпП України працівників, в тому числі прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні ОСОБА_1

31.07.2015 позивач був попереджений про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП) з 30.09.2015. Поряд з цим, у попередженні зазначено про відсутність вакантних посад, які могли б бути запропоновані позивачу (а.с.73).

Водночас судом встановлено, що відповідно до наказу №53ш від 15.07.2015 у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області ліквідовано 9 відділів із загальною штатною чисельністю 33 одиниці, скорочено 85,5 посад, зокрема і посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні. Разом з тим, згідно зазначеного наказу були утворені у структурі прокуратури Рівненської області відділи із встановленою у штатному розписі посад загальною чисельністю 36 одиниць.

03.12.2015 прокуратурою Рівненської області прийнятий наказ №1435, відповідно до якого радника юстиції ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 03.12.2015 у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) (а.с.14).

Тобто, підставами звільнення позивача, як зазначено у наказі №1435 від 03.12.2015, стали ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Аналізуючи вказані у наказі декілька підстав звільнення, суд зазначає наступне.

Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналіз норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни дає підстави для висновку, що підставою для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Однак поняття «ліквідація», «реорганізація», банкрутство», «перепрофілювання» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Матеріалами справи підтверджено, що прокуратура Рівненської області як юридична особа не ліквідована. Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців таких відомостей не містить.

При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача, що в апараті прокуратури області відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штатної чисельності працівників.

Підставою для прийняття Наказу № 1435 від 03.12.2015, яким звільнено позивача, став Наказ Генерального прокурора України № 53ш від 15.07.2015. Відповідно до пункту 2 вказаного Наказу Генеральної прокуратури України №53ш від 15.07.2015 скорочено у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області 86,5 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України згідно переліку, в який в тому числі включена посада прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

В контексті цього необхідно зазначити, посада - це визначена структурою і штатним розкладом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Тобто, Наказ Генеральної прокуратури України № 53ш від 15.07.2015 є юридичним фактом, який зумовив зміни в організації праці у прокуратурі Рівненської області, і виходячи із змісту таких змін вони призвели до скорочення посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, кількість штатних одиниць якої у даному відділі відповідно до Типового штатного розпису станом на 01.02.2015 було 3 (а.с.86-96). Дану посаду займав в тому числі і позивач, що і стало підставою для його звільнення відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, при цьому суд прийшов до висновку, що відповідач порушив процедуру звільнення ОСОБА_1, оскільки прокуратурою Рівненської області повністю проігноровано положення частини другої статті 40 КЗпП України та не виконано обов'язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ст. 49-2 КЗпПУкраїни про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У постановах Верховного Суду України від 10.03.2015 року та від 01.04.2015 року містяться висновки про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівнику не була надана на тому або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої він відмовився з поважних причин. Судам необхідно надавати оцінку і тому, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов'язки).

При досліджені судом матеріалів справи встановлено, що попередження про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці прокуратури області отримано позивачем 31.07.2015. У попередженні, з поміж іншого зазначено, що вакантні посади відсутні та запропоновано позивачу взяти участь у конкурсному відборі на зайняття посади керівника, першого заступника та заступника керівника відповідної місцевої прокуратури.

Тобто, відповідачем взагалі не було запропоновано позивачу жодної з посад, передбачених у штатному розписі прокуратури Рівненської області.

Однак, відповідач одночасно із попередженням про звільнення позивача, повинен був запропонувати позивачу іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов'язки).

Надання відповідачем - прокуратурою Рівненської області в судовому засіданні переліків вакантних посад прокуратури Рівненської області станом на 24.09.2015, 01.10.2015. 01.11.2015, 01.12.2015, де вказано про відсутність вакансій в апараті прокуратури області, судом до уваги не береться, оскільки обов'язок роботодавця по працевлаштуванню працівника, покладений на нього частиною другою статті 40 КЗпП України, виникає саме в момент офіційного попередження про наступне вивільнення. Крім того, доказів ознайомлення ОСОБА_1 з такими переліками відповідачем не надано.

Судом встановлено, що в період між попередженням (31.07.2015) позивача про звільнення із займаної посади до самого звільнення (03.12.2015) існували вакантні посади у новостворених відділах прокуратури Рівненської області та проводився добір працівників для їх зайняття, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача, яку роботодавець не реалізував. Доказів на підтвердження неможливості запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем суду не надано.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. Порушення зазначеного порядку пропонування працівнику іншої роботи є достатньою підставою для визнання у судовому порядку звільнення протиправним. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 01.04.2015 року, та із висновком Вищого адміністративного суду України, який міститься в ухвалі від 20.11.2014 року у справі № К/800/23885/13.

Крім того, відповідно до ст. 42 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Однак відповідачем при визначенні переважного права на залишенні на роботі між працівниками відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні не було враховано, що на утриманні у позивача перебуває троє неповнолітніх дітей, а також безперервний стаж роботи в органах прокуратури більше 16 років, що свідчить про переваги ОСОБА_1 щодо залишення на роботі порівняно з ОСОБА_4 (стаж - 10 років; 2 дітей) та ОСОБА_5 (стаж 8 років; 1 дитина).

Твердження відповідача про те, що інші працівники мають більше продуктивність праці та кваліфікацію, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на відсутність належних та допустимих доказів на їх обґрунтування. Надання прокуратурою Рівненської області наказу без номера та числа, датованого травнем 2014 року, про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1, а саме оголошення догани, та наказу № 451 від 23.05.2014 про зняття з ОСОБА_1 премії (а.с.68-70), не є свідченням низької продуктивності та кваліфікації позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 151 Кодексу законів про працю України якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

З дня накладення дисциплінарного стягнення відповідно до Наказу прокуратури Рівненської області від травня 2014 року про оголошення догани ОСОБА_1 пройшло більше року, а відтак, він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Крім того, в характеристиці ОСОБА_1, наданій начальником відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області Дейнекою Р., зазначено про відсутність у позивача протягом 2014 та 2015 років дисциплінарних стягнень (а.с.59).

Отож, відповідачем не доведено факт низької продуктивності чи кваліфікації позивача, позаяк закон містить імперативну норму для надання переваги в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації саме сімейним - при наявності двох і більше утриманців. Відтак, доводи відповідача не підтверджують реалізацію права позивача на переважне право залишення на роботі.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, та забезпечення реалізації переважного права на залишення на роботі, а відтак звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням законодавства про працю.

Суд зазначає, що вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах визначених частиною 3 статті 2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Зміст суб'єктивного матеріального права, або охоронюваного законом інтересу визначається не предметом позову, а його підставою.

Під підставою позову, слід розуміти фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога (вимоги) позивача. Зокрема йдеться про юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права та які зумовлюють виникнення, зміну та припинення спірних правовідносин, а також інші доказові факти на підставі яких можна зробити висновок про наявність або відсутність зазначених юридичних фактів.

В свою чергу, предметом позову визначається спосіб захисту порушеного суб'єктивного права (інтересу).

Частинами 4 та 5 статті 105 КАС України визначено перелік вимог, які може містити адміністративний позов.

Разом з тим, у випадку, якщо порушення з боку суб'єктів владних повноважень ще не припинені, суд установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси позивача, самостійно обравши при цьому спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод і інтересів.

Дійшовши висновку про порушення законодавства про працю при звільненні ОСОБА_1 та встановивши при цьому протиправність наказу прокуратури Рівненської області № 1435 від 03.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1», суд зазначає, що належним способом захисту відновленого права позивача повинно бути визнання протиправним та скасування такого наказу.

Відповідно до ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Тобто, нормами чинного КАС України передбачено право суду у виключних випадках виходити за межі позовних вимог, якщо буде з'ясовано, що це необхідно для забезпечення повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 2 статті 162 КАС України встановлено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тому, для захисту порушеного права суд виходить за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Рівненської області № 1435 від 03.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1».

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Тому, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області з 03.12.2015.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Таким чином, задоволенню також підлягає позовна вимога про стягнення з прокуратури Рівненської області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 04.12.2015 по 12.04.2016 в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Згідно довідки прокуратури Рівненської області №18-44-вих-16 від 26.01.2016, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 6231 грн. 33 коп. (а.с.29), відповідно до довідки головного бухгалтера середньоденна за робочий день - 296 грн. 73 коп. (а.с.99). Тому до виплати за час вимушеного прогулу підлягає заробітна плата в розмірі 26624 грн. 76 коп.

За приписами статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, необхідність їх задоволення, та наявність визначених нормами КАС України підстав для звернення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області з 03 грудня 2015 року, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1699 грн. 44 коп.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Рівненської області №1485 від 03.12.2015 "Про звільнення ОСОБА_1".

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області.

Стягнути з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 26624,76 грн.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Рівненської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в сумі 1699 грн. 44 коп. (сума без сплати податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати даної суми працівнику) підлягає до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.