Справа № 826/26705/15
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
26 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Шостака О.О.,
суддів Желтобрюх І.Л., Мамчура Я.С.,
при секретарі Лебедєвій Ю.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксування технічними засобами, в порядку ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТЕМП-3000» про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року відмовлено у відкритті провадження, оскільки позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нову про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у даній позовній заяві є юридична особа, яка не є підконтрольною позивачеві установою в розумінні положень Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», та прийшов до висновку, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Отже, суть даного спору полягає в тому, що позивач (суб`єкт владних повноважень) заявляє позовну вимогу про стягнення зайво сплаченого ПДВ (коштів) до особи, яка (не є суб`єктом владних повноважень), та з якою підконтрольна установа перебувала у приватних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII (далі Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Частиною 1 ст. 2 Закону № 2939-XII визначено головні завданнями органу державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-XII передбачено, що державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.
Відповідно до п. 7 ст. 10 Закону № 2939-XII, органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, а пунктом 10 зазначеної статті - звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю та діє в інтересах держави.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що діяльність органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, у разі виявленні збитків завданих державі чи об`єкту контролю, відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом про стягнення суми.
Відповідно до практики Верховного Суду України, при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Верховний Суд України у своїх рішеннях зазначає, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства у цій частині є обов`язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Така правова позиція Верховного Суду України викладена в рішеннях від 15.04.2014 № 21-40а14, від 14.10.2014 у справі № 21-453а14, від 10.02.2015 у справі № 21-632а14, від 18.11.2014 у справі № 21-461а14, від 20.01.2015 у справі № 21-601а14.
Відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України України рішення Верховного Суду України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди повинні привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Тобто, Держфінінспекція наділена правом звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Разом з тим, обговорюючи питання щодо належності цього спору адміністративній юрисдикції, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
У відповідності до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Згідно із частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що основними підставами для віднесення спірних правовідносин до юрисдикції адміністративного суду є суб`єктний склад спірних правовідносин та публічно-правовий характер спору.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору, що виник між позивачем та відповідачем є відшкодування завданих державі збитків шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в судовому порядку.
Слід зазначити, що адміністративними судами можуть бути розглянуті вимоги про відшкодування шкоди лише, якщо вимоги стосуються суб`єкта владних повноважень, яким завдано збитків шляхом виконання своїх владних управлінських функцій.
Приписами статті 21 КАС України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
В іншому випадку, спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, в тому числі й на користь держави) носять приватно - правовий характер та як наслідок не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
Аналогічна правова позиція міститься в рішенні Верховного Суду України від 18.06.2013 у справі №21-204а13.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційну скаргу ДФІ в Дніпропетровській області необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Шостак О.О.

Судді: Мамчур Я.С

Желтобрюх І.Л.