Справа № 607/18146/15-а
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 р. Справа № 876/1200/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.01.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії,-

встановив:

23.11.2015 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача - управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області (далі-управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 червня 2015 року він звернувся до управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі із заявою про призначення пенсії за вислугою років, однак рішенням комісії відповідача №11 від 18.06.2015 року йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років посилаючись на п. 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до яких з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України», а відповідно пенсії в порядку та на умовах визначених зазначеним законами не призначаються.

ОСОБА_1 вважає, що дії відповідача щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугою років є незаконними, такими, що порушують його законні права та інтереси, зокрема право на пенсійне забезпечення за наявності відповідного стажу, а тому просить суд визнати їх протиправними; скасувати, як незаконне рішення комісії управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі по розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії від 18.06.2015 р. №11; зобов'язати відповідача призначити йому пенсію з 15.06.2015 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.01.2016 р. позов задоволено.

Визнано дії управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» - неправомірними.

Скасовано рішення комісії управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі №11 від 18.06.2015 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 15.06.2015 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у призначенні пенсії, натомість позовні вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач - управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зокрема зазначає, що з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначалися відповідно до Закону України «Про прокуратуру», відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року, тому, з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Тому вважає, що підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» відсутні, а дії управління правомірні.

У судовому засіданні 21.04.2016 року представник відповідача заявив клопотання в порядку ст.55 КАС України та просив суд апеляційної інстанції замінити відповідача у справі управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області на Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.

В обґрунтування заявленого клопотання представник Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області додав витяг з Постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1055 з Переліком територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом злиття та Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.03.2016 року та від 30.03.2016 року, з яких вбачається, що Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області.

Так, відповідно до ст.55 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне замінити сторону відповідача управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області її правонаступником - Тернопільським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, з наступних підстав.

Так, згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Як слідує із записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, виданої 04.03.2014 року, станом на 15 червня 2015 року вислуга років ОСОБА_1, що дає право на пенсію становить 22 роки та 5 днів, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 15 років 9 місяців та 1 день (а.с.43-46, 54-55). Дана обставина відповідачем не заперечується та в силу ч. 3 ст. 72 КАС України, не підлягає доказуванню.

Крім того, позивачем на розгляд суду надано копії наступних документів : копія паспорта серії НОМЕР_3 виданого Комінтернівським РВ ЛМУ УМВСУ в Харківській області (а.с.4-5), військовий білет серії НОМЕР_2 від 15.05.1990 року (а.с.34-39), витяг з Наказу Харківського міського управління УМВС України в Харківській області № 29 о/с від 01.06.1995 року (а.с.40), витяг з Наказу Харківського міського управління УМВС України в Харківській області № 53 о/с від 09.09.1999 року (а.с.41), довідку Головного управління МВС України в Харківській області від 13.03.2014 року № 7/437/464 (а.с.42), тощо.

15.06.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Однак, рішенням комісії управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі по розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії відповідно до чинного законодавства України № 11 від 18.06.2015 року, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року (а.с.49).

ОСОБА_1 вважає, що дії відповідача щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугою років є протиправними, такими, що порушують його законні права та інтереси, зокрема право на належне пенсійне забезпечення за наявності відповідного стажу.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури встановлено нормами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII та нормами ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Згідно з частиною першою статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років.

Поряд з цим, згідно з частиною шостою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, відповідно до вищенаведеної норми Закону, до стажу роботи який дає право на призначення пенсії позивачу зараховується як час роботи на прокурорських посадах так і половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Згідно з частиною другою статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до вимог ст.83 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Як наслідок, надавши правову оцінку наявним у справі матеріалам та нормам Закону, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію з 15 червня 2015 року (з дня подання ОСОБА_1 відповідної заяви) згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку є підставними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, а ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, зокрема відповідно до Закону України «Про прокуратуру», оскільки на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року норма статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, не втратила чинності, а продовжувала діяти до 15 липня 2015 року.

Поряд з цим, на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури уже було врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), відповідно до прикінцевих положень якого, норми щодо пенсійного забезпечення працівників прокуратури набули чинності 15 липня 2015 року.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 86 Закону № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років.

В силу частини 2 статті 86 Закону №1697-VII, пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання (частина 6 даної статті).

Таким чином, на зміну вимог статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ набули чинності положення статті 86 Закону № 1697-VII «Про прокуратуру», відповідно до яких в повній мірі збережено право працівників прокуратури на пенсійне забезпечення за вислугою років. При цьому, положення статті 86 Закону «Про прокуратуру» №1697-VII аналогічні приписам статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ щодо періоду роботи який зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та розміру пенсійного забезпечення.

Дані норми Законів були вірно враховані судом першої інстанції при постановленні судового рішення від 11.01.2016 року.

Також судом було враховано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Вищезазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а1) та від 17 грудня 2013 року (справа №21-445а13).

Суд апеляційної інстанції звертає також увагу на те, що згідно ст. 46 Конституції України, пенсія є одним із видів соціального захисту, право на яке громадянину гарантується. Загальне поняття пенсії визначено в ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV, відповідно до якого пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як наслідок, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими, такими, що знаходять своє підтвердження наявними матеріалами справи, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160 КАС України, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі Тернопільської області залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.01.2016 р. по справі № 607/18146/15-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О.Большакова

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 26.04.2016 року.