Справа № 2а-463/231/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 р. Справа № 876/2819/16
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10 листопада 2015 року у справі за позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

10.11.2015 Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Прикордонний загін) звернувся до суду з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 у якому просив примусово видворити відповідача за межі території України.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Республіку Польща, поза межами пункту пропуску, відповідача було затримано прикордонним нарядом, без будь-яких документів, у зв'язку із чим було прийнято рішення про примусове повернення іноземця за межі України. Вважає, що відповідач перебуває на території України незаконно, без документів та коштів для виїзду, працевлаштуватись немає змоги, родичі відсутні, в будь-якому випадку має намір потрапити до країн Західної Європи, а тому такого потрібно примусово видворити, оскільки є обґрунтовані сумніви у виконанні ним рішення про примусове повернення.

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 10 листопада 2015 року у справі №463/5646/15-а заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду, оскільки доказів невиконання відповідачем рішення про примусове повернення немає, більше того таке не було отримано ним зрозумілою мовою.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач мав можливість у встановленому порядку іммігрувати в країни Західної Європи, не завдаючи шкоди національним інтересам України, однак обрав легкий та незаконний спосіб перетину кордону без належних документів. Відтак, оскільки коштів на повернення у нього немає, відсутні родинні зв'язки в Україні, документи та намагання будь-що потрапити до країн ЄС, є усі підстави вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення та повторно спробує незаконно перетнути кордон.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 06.11.2015 був затриманий прикордонним нарядом за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща поза межами пункту пропуску.

09.11.2015 постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області у справі №154/3508/15, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400грн (а.с.5).

Вказане судове рішення у встановленому порядку оскаржено не було та набрало законної сили.

09.11.2015 позивачем було прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства за межі України (а.с.6), яким вирішено примусово повернути відповідача за межі України.

В подальшому, вважаючи, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання такого рішення, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом про примусове видворення іноземця за межі України.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як вбачається із матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України. Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст.31 Закону №3773-VI) відсутні.

До того ж, встановлено, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, не звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).

Крім цього, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для затримання відповідача та примусове видворення з території України, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення на Батьківщину (відсутні кошти для легального повернення на територію Ісламської Республіки Пакистан), немає документів на право перебування на території України, а також легального перетину державного кордону України, відсутні родинні зв'язки на території України, а також відкритий намір потрапити в країни Західної Європи незаконним шляхом, свідчать про те, що останній ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Слід звернути увагу на безпідставність апеляційної скарги відповідача, адже перед зверненням із розглядуваним позовом позивач все ж таки попередньо прийняв рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства за межі України. Вказане рішення отримано громадянином Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 того ж дня, із роз'ясненням його змісту на мові урду, яка є зрозумілою для відповідача, про що він розписався та надав свої пояснення (а.с.6 зворот).

Що ж до покликання апелянта на зазначення у мотивувальній частині судового рішення, що оскаржується про громадянина Республіки Туркменістан, то такі недоліки були виправлені ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26 лютого 2016 року в порядку ст.169 КАС, а відтак не можуть бути підставою для скасування такого.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Личаківського районного суду м.Львова від 10 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 26 квітня 2016 року.