Справа № 802/182/16-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

26 квітня 2016 р. Справа № 802/182/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Жупанової Дарї Олександрівни

позивача: ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

третя особа: не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у адміністративній справі

за позовом: Грузької сільської ради Гайсинського району Вінницької області

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5

про: визнання дій протиправними та скасування наказів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом Грузької сільської Ради Гайсинського району Вінницької області до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування наказів.

Позов обґрунтований протиправністю дій посадових осіб ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо видачі оскаржуваних наказів №2-2763/15-14-СГ від 10.09.2014 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та №2-5054/20-15-СГ від 27.10.2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду», які на думку позивача порушують права громадян села Грузьке.

23.03.2016 року через канцелярію суду під вх. № 5454 надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у відповідності ст. 151 КАС України, вмотивовуючи його тим, що дана справа не може розглядатись в порядку адміністративного судочинства, оскільки є спором про право користування земельною ділянкою.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення клопотання заперечував, вважає, що дана справа підсудна саме адміністративному суду, оскільки предметом оскарження фактично є рішення субєкта вданих повноважень, а відносини, які виникли між сторонами носять публічно-правовий характер.

Представник відповідача заявлене клопотання підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Третя особа у судове засідання не зявилась, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Як досліджено з матеріалів справи, 22.12.2014 Грузька сільська рада звернулась до Начальника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області ОСОБА_6 з листом №190 про виділення земельних ділянок громадянам села Грузьке, в тому числі учасникам АТО для ведення сільського господарства. У відповідь на лист позивача ГУ Держземагентства у Вінницькій області повідомило, що вказані земельні ділянки перебувають в оренді гр. ОСОБА_5

Враховуючи зазначене позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд:

1. Визнання протиправними дії начальника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області ОСОБА_6 щодо прийняття Наказу Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №2-2763/15-14-СГ від 10.09.2014 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

2. Визнання протиправним та скасування Наказу Держземагенства у Вінницькій області №2-2763/15-14-СГ від 10.09.2014;

3. Визнання протиправними дії начальника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області ОСОБА_7 щодо прийняття Наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-5054/20-15-СГ від 27.10.2015 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду»;

4. Визнання протиправним та скасування Наказу Держгеокадастру у Вінницькій області №2-5054/20-15-СГ від 27.10.2015.

Разом з тим, судом встановлено, що на підставі наказу №2-5054/20-15-СГ від 27.10.2015 виданого начальником ГУ Держземагенства у Вінницькій області, було затверджено документацію із землеустрою та надано в оренду вказану земельну ділянку громадянці ОСОБА_5

Обґрунтовуючи позов, позивач послався на порушення відповідачем прав мешканців с. Грузьке під час винесення зазначеного наказу, та недотримання статті 118 Земельного кодексу України щодо надання у власність земельної ділянки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Грузька сільська рада звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області вважаючи, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Проте, суд не погоджується з вказаним та звертає увагу на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Як досліджено із змісту позову, позивач просить, зокрема, скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Вінницькій області та наказ №2-2763/15-14-СГ від 10.09.2014 року №2-5054/20-15-СГ від 27.10.2015 року на підставі яких Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, як орендодавцем, та ОСОБА_5, як орендарем, укладено договори оренди землі №1-394 та №1-395 від 10.11.2015, за якими орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Грузької сільської ради (за межами населеного пункту) Гайсинського району Вінницької області площею 16,7127 га рілля та площею 31,2704 га-рілля, з терміном оренди 7 років.

За змістом статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Позивач оскаржує накази, які є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників вказаних земельних ділянок), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним наказом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки зазначені накази не стосується його безпосередньо.

В даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції відносно позивача. Тобто, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер.

Таким чином, суд вважає, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічна позиція щодо правил визначення юрисдикції адміністративних судів наведена в постанові Верховного суду України від 25 лютого 2015 року.

В силу норми абзацу 2 частини першої статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, згідно висновку Верховного Суду України який міститься у постанові від 17 лютого 2015 року справа № 21-551а14, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України зазначила, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Приймаючи постанову від 16 грудня 2014 року № 21-544а14, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України також дійшла висновку, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Викладене також підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд приходить до висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, в звязку з чим, провадження по даній справі підлягає закриттю. При цьому, суд роз'яснює позивачу, що даний спір підлягає вирішенню у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 157, 165, 186, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - задовольнити.

2. Закрити провадження у адміністративній справі №802/182/16-а за позовом Грузької сільської ради Гайсинського району Вінницької області до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання дій протиправними та скасування наказів.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна