Справа № 823/5341/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5341/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

28 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Ткачук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Національної поліції в Черкаській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання поновити на рівнозначній посаді, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Черкаській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 06.11.2015 № 312 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за абзацом «г» пункту 64 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_2 - заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки Жашківського районного відділу;

- зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області поновити позивача на посаді заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки Жашківського районного відділу, зарахувавши до вислуги років, трудового стажу час вимушеного прогулу;

- зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області нарахувати та виплатити позивачу матеріальне та грошове забезпечення (заробіток) за час вимушеного прогулу з 07.11.2015;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області призначити позивача в рівнозначно займаній посаді, чи іншій за згодою сторін, в структурі Національної поліції на території Черкаської області, присвоїти спеціальне звання майор поліції.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою Постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати в повному обсязі Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що проявилось у неправильному тлумаченні законності звільнення Позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив із того, що Позивач не виявив бажання проходити службу в поліції у встановлений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», оскільки факт подання ним відповідної заяви матеріалами справи не підтверджується, а про існування даної заяви відомо лише зі слів Позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи. ОСОБА_2 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ згідно наказу № 73 о/с від 01.08.2000 року. Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 141 о/с від 29.04.2015 року Позивач призначений на посаду заступника начальника Жашківського PB УМВС України в Черкаській області.

Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення. Підставою для прийняття такого наказу зазначено Закон України «Про Національну поліцію».

13.11.2015 Позивачеві вручено копію витягу з наказу УМВС України в Черкаській області №312 о/с від 06.11.2015 року про звільнення на підставі Закону України «Про національну поліцію», за абзацом «г» п.64 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29 липня 1991 року, а також трудову книжку з відповідним записом.

Колегія суддів з даного приводу зазначає наступне.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (даті - Положення про проходження служби).

При цьому Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим апеляційний суд враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-/ТІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон про Поліцію, Закон №580-VІІІ).

Так, Закон №580-VІІІ був опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня. наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, пунктів 8 - 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Згідно із статтею 1 Закону про Поліцію національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до статті 13 Закону про Поліцію систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України (стаття 15 Закону про Поліцію).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано як юридичну особу публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі і Жашківський районний відділ УМВС України в Черкаській області та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, в даному випадку Жашківське відділення поліції Головного управління Національної поліції України в Черкаській області).

Колегія суддів апеляційної інстанції критично розцінює доводи Позивача (Апелянта) про те, що Головне управління Національної поліції в Черкаській області є правонаступником управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, оскільки ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Відповідно до статті 5 Закону «Про центральні органи виконавчої влади» утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади, а припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, колегія суддів зауважує, що законодавець при припиненні юридичної особи публічного права відокремлює поняття реорганізації, яка здійснюється шляхом злиття, поділу і перетворення та поняття ліквідації.

Водночас саме у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Питання правонаступництва міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів регулюються Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 (далі - Порядок).

Пунктом 8 Порядку визначено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов'язки якого переходять його правонаступникам.

Тобто можливість правонаступництва слід застосовувати лише в окремих випадках визначених діючим законодавством, а саме у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення).

Разом з тим, колегія суддів підкреслює, що абзацом п'ятим пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону про Поліцію встановлено, що по мірі готовності до початку функціонування патрульної поліції в регіонах та населених пунктах, де її обов'язки тимчасово виконують державна автомобільна інспекція та підрозділи громадської безпеки, уповноваженим керівником органу поліції вживаються щодо цих підрозділів організаційно-штатні заходи, пов'язані з їх ліквідацією, відповідно до положень цього Закону.

Таким чином Закон про Поліцію фактично містить положення щодо ліквідації структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, завдання та повноваження яких переходять до структурних підрозділів поліції.

Крім того, пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІ передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Суд зауважує, що в даному випадку будь-якого обов'язку в УМВС України в Черкаській області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено, оскільки останній попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Пункти 9, 10. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року включно. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Як стверджує позивач, заяву про прийняття його на службу в поліцію написав та подав 06.11.2015 року. Однак в матеріалах справи будь-які належні та допустимі докази вказаних позивачем обставин відсутні.

Факт подання заяви про прийняття на службу в поліції ОСОБА_2 не доведено і в ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Так, зокрема, 08.04.2016 року на ім'я т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_4 направлено судовий запит для надання пояснення щодо існування розбіжностей між довідкою від 01.02.2016 року, підписану Начальником Жашківського відділення поліції Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, майор поліції ОСОБА_5 та довідкою від 03.02.2016 року №197/12/9/01-2016, виданою Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Черкаській області.

27.04.2016 року на адресу Київського апеляційного адміністративного суду надійшла відповідь на запит у формі Висновку за результатами перевірки відомостей, викладених у запиті Київського ААС від 08.04.2016 року.

Так, зокрема, у даному Висновку зазначено: «…майор поліції ОСОБА_5 стверджує, що ОСОБА_2 особисто передав свою заяву про прийняття на службу до поліції працівнику кадрового забезпечення Жашківського РВ УМВС, а саме майору міліції ОСОБА_6, який в подальшому особисто доставив всі заяви працівників зазначеного райвідділу до ГУНП в Черкаській області.

В ході проведення перевірки отримати пояснення ОСОБА_6 не представилось можливим, оскільки наказом т.в.о. начальника ГУНП від 18.12.2015 року № 29 о/с останній звільнений з Національної поліції в запас ЗСУ за п. 7 ст. 77 (за власним бажанням) ЗУ «Про Національну поліції». На телефонний номер ОСОБА_6 не відповідає та місцезнаходження останнього не відоме.

Згідно довідки голови ліквідаційної комісії Жашківського РВ УМВС від 27.04.2016 року № 1486/51/01-16 заява ОСОБА_2 про прийняття його на службу в поліцію в журналі вхідної кореспонденції вказаного райвідділу не зареєстрована.

Вивченням журналу вихідної кореспонденції Жашківського РВ УМВС встановлено, що 06.11.2015 року за вих. № 5067 до УКЗ УМВС м. Черкаси направлено списки осіб, які виявили бажання працювати в поліції та 51 заяву, про те, які саме заяви були направлені в журналі не зазначено.

Разом з тим, в ході перевірки встановлено, що до ГУНП в Черкаській області заява ОСОБА_2 щодо прийняття його на службу в поліцію не надходила...».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких об'єктивних даних, які б вказували на факт надходження до Жашківського РВ УМВС та ГУНП в Черкаській області заяви ОСОБА_2 щодо прийняття його на службу в поліцію проведеною перевіркою не встановлено, відомості викладені в довідці від 01.02.2016 року № 8 начальника Жашківського відділення поліції Уманського ВП ГУНП в Черкаській області майора поліції ОСОБА_5 не відповідають дійсності.

Отже, підсумовуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, приймаючи наказ № 312 о/с від 06.11.2015 року, діяло в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Крім того, згідно пунктом 64 «з» Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Нормами Кодексу законів про працю України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту.

Натомість матеріали справи підтверджують, що позивач відповідної заяви не подавала, відповідний наказ не видавався.

Також колегія суддів апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції в частині вимог про поновлення на посаді заступника начальника ВП ГУНП в Черкаській області та у спеціальному званні майора поліції. Оскільки, як вірно зауважено судом, такі вимоги є безпідставними, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас, слід зазначити, що роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

В свою чергу, як було встановлено, позивач не був переведений та призначений у новоутворений ВП ГУНП в Черкаській області, тому підстави для його поновлення на попередній посаді відсутні.

Також, критично розцінюються посилання позивача на те, що як підстава для задоволення позовних вимог є та обставина, що він фактично виконував всі функціональні обов'язки згідно посади до 13.11.2015 року, оскільки відповідно до частини 2 статті 56 Закону № 580-VІІІ службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського. Наказ про призначення позивача на посаду поліцейського в матеріалах справи відсутній.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив усі фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується, що підстав для задоволення адміністративного позову не існує.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю.Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 28 квітня 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.