Справа № 825/427/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/427/16 Головуючий у 1-й інстанції: Д'яков В.І. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу восьмого навчального центру Державної спеціальної служби транспорту на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.03.2016 у справі за адміністративним позовом восьмого навчального центру Державної спеціальної служби транспорту до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Восьмий навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- встановити відсутність компетенції (повноважень) головного державного фінансового інспектора Кабенка О.В. при визначенні матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 618 207,66 грн. в пункті 2.9 акту планової ревізії фінансово-господарської діяльності 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту за період з 01.12.2012 по 31.10.2015 від 22.01.2016 за № 25-06-21 /01;

- визнати протиправними та скасувати пункт 2 та пункт 4 абзацу 2 вимог щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за №25-06-18-14/967.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.03.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 2.9 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на IV квартал 2015 року на підставі направлень на проведення ревізії, працівниками Держфінінспекції в Чернігівській області, проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту за період з 01.12.2012 по 31.10.2015.

В ході ревізії було встановлено ряд порушень діяльності 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту, які були викладені в акті ревізії від 22.01.2016 №25-06-21/01 (а.с. 9-43).

З метою повного усунення виявлених порушень, попередження їх виникнення в подальшому 8 навчальному центру Державної спеціальної служби транспорту направлений лист від 03.02.2016 № 25-06-18-14/1015, в якому містяться вимоги щодо усунення порушень законодавства (а.с. 72-73).

Зокрема, в пункті 2 абзацу 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за №25-06-18-14/967 вказано, що в порушення ст.193 ч. 1 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-ІУ, п.1.3, п.6.2.5 Правил визначення вартості будівництва ДСТУ БД. 1.1-1:2013, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293, п.4.3.1.1 Настанови щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва ДСТУ НБ Д.1.1-2:2013, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013 №405, п.4.1, п.5.1, п.6.2.1, п.6.5 Настанови щодо визначення вартості експлуатації будівельних машин та механізмів у вартості будівництва, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013 №405, внаслідок включення до актів ф.КБ-2в у прямі витрати заниженої вартості роботи тепловозу внаслідок заниження вартості 1 машино-години роботи тепловозу, занижена вартість наданих платних послуг в сумі 433 504, 20 грн.

Відповідно до пункту 4 абзацу 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за №25-06-18-14/967, в порушення п.1.3, п.6.2.5 Правил визначення вартості будівництва ДСТУ БД.1.1-1:2013, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 №293, п.4.3.1.1 Настанови щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва ДСТУ НБ Д.1.1-2:2013, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013 № 405, п.4.1, п.5.1, п. 6.2.1, п. 6.5 Настанови щодо визначення вартості експлуатації будівельних машин та механізмів у вартості будівництва, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013 № 405, внаслідок включення до актів ф. КБ-2в у прямі витрати заниженого рівня середньомісячної заробітної плати, доведеного Мінрегіонбудом України листами від 29.12.2001 №7/15-18443 та від 11.02.2013 №7/15-1989 в сумі 3 400,00 грн. для розряду робіт 3,8 занижена вартість наданих платних послуг 184 703,46 грн.

Вважаючи пункт 2 та 4 абзацу 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за № 25-06-18-14/967 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржувані дії та рішення відповідача зачіпають не тільки права, але й законні інтереси позивача, що в свою чергу створили для позивача негативні наслідки, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність права у позивача оскаржувати вищезазначені дії та рішення відповідача є таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011 (далі Положення) Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення Державна фінансова інспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Пунктом 6 Положення передбачено, що Державна фінансова інспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також, Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржувані пункти 2 та 4 абзацу 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за №25-06-18-14/967 вказують на стягнення збитків та їх розмір, а отже, вони мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 23.02.2016 у справі № 21-3356а15.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування пунктів 2 та 4 абзацу 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 02.02.2016 за №25-06-18-14/967 слід відмовити, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновки, викладені в акті перевірки (визначення матеріальної шкоди (збитків)) є відображенням дій фінансового інспектора, його службової діяльності і самі по собі не породжують правових наслідків для підконтрольної установи та, відповідно, такий акт не порушує прав позивача, а тому вимога про встановлення відсутності компетенції (повноважень) головного державного фінансового інспектора Кабенка О.В., при визначенні матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 618 207,66 грн., в пункті 2.9 акту планової ревізії фінансово-господарської діяльності від 22.01.2016 за № 25-06-21 /01 не підлягає задоволенню, що також вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу восьмого навчального центру Державної спеціальної служби транспорту залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.03.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 28.04.2016.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.