Справа № 809/4122/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 р. Справа № 876/909/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Рибачука А.І.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2,

та відповідачів - Бабій Т.С. і Книгиницької М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Міністерства доходів і зборів України та Державної фіскальної служби України про визнання неправомірним та скасування наказу №886-о від 25.08.2015, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

21.09.2015 позивач звернувся до суду із позовом, з урахуванням ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року (а.с.112-114 т.1) до Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ДПІ), Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ГУДФС), Міністерства доходів і зборів України (далі - Міндоходів) та Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) про визнання неправомірним та скасування наказу Міндоходів від 25.08.2015 №886-о «Про звільнення ОСОБА_1.» (далі - Наказ №886-о), поновлення його на посаді начальника Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - ДПІ-1) та зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 до дня набрання законної сили рішенням суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його протиправно звільнено з роботи за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) за наявності рівнозначної вакантної посади начальника ДПІ, відсутності згоди профспілкового комітету, обласної ради профспілки. Адміністрація свідомо не використала можливість його працевлаштування в межах наявної на час звільнення спеціальності, кваліфікації і посади обумовленої трудовим договором без зміни істотних умов праці на тому ж підприємстві.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2016 року у справі №809/4122/15 в задоволенні позову відмовлено.

Постанову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ДПІ-1 і ДПІ були окремими юридичними особами публічного права, а при реорганізації чинність трудових договорів працівників продовжується. За наявності різнозначної посади начальника ДПІ та інших тридцяти трьох вакантних посад, включаючи посаду заступника начальника ДПІ, при попередженні про вивільнення йому було формально запропоновано посади в іншій місцевості та з погіршеними умовами праці, нижчого рівня до займаної. Відповідні акти про відмову від запропонованих посад не складалися та з ними його не ознайомлювали. Судом проігноровано вимоги п.2.1.12 Галузевої угоди між ДФІС і Всеукраїнською професійною спілкою працівників органів державної фіскальної служби на 2014-2016 роки (далі - Галузева угода), яка визнавалася адміністрацією, оскільки така неодноразово надавала запити для погодження звільнення з профспілковим комітетом. Пропоновані посади заступників начальника в інших податкових інспекціях не були рівнозначними, так як є нижчими рівнем оплати праці та знаходилися в іншій місцевості. Позивач належними чином виконував свої посадові обов'язки на посаді начальника ДПІ-1. Результати заслуховування Ради з кадрових питань ГУДФС (далі - Рада) мають тільки рекомендаційний характер. Однак, суд не врахував документальні докази, які свідчать про підтримку громадськістю Косівського району Івано-Франківської області його особи на посаду начальника ДПІ.

Із постановою не погодився також представник позивача ОСОБА_5, який подав апеляційну скаргу, просить її скасувати, прийняти нову постанову про повне задоволення вимог позовної заяви та винести окрему ухвалу про грубі порушення трудового законодавства під час проведення реорганізації. Вказує, що в наслідок реорганізації ДПІ-1 шляхом приєднання до ДПІ скорочення чисельності або штату працівників не відбулося. Суд не звернув увагу на те, що протягом всього часу трудового конфлікту та на момент ухвалення рішення посада начальника ДПІ залишалася вакантною, а ОСОБА_6 займала посаду першого заступника начальника ДПІ та була лише виконуючою обов'язки начальника ДПІ.

ДПІ та ДФС у письмових запереченнях вважають постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просять апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких міркувань.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, з чим погоджується й апеляційний суд, виходив з того, що позивача було звільнено з посади (роботи) на законних підставах та без порушень встановленого порядку.

Громадянам згідно ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пунктів 4, 5 ч.1, ч.4 ст.36 КЗпП підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40).

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення п.1 ч.1 ст.40, частин 1 та 3 ст.49-2 КЗпП власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП не є обов'язком роботодавця.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15 та 01 квітня 2015 року №6-40цс15.

Додатково, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суд має з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Вимогами ч.1 ст.42 КЗпП визначено при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами тощо.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовується ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконання покладених завдань та доручень тощо.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 1992 року працював в податкових органах, а з 19.07.2013 на посаді начальника ДПІ-1. З 31.12.2013 йому присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи ІІ рангу (а.с.75-77, 185-186 т.1, а.с.98 т.2).

Відповідно до штатного розпису ДПІ-1 на 2014 рік загальна кількість штатних посад становила 37 (а.с.102 т.3).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» регламентовано утворення юридичних осіб публічного права територіальних органів ДФС за переліком, згідно з додатком 1 та здійснення реорганізації територіальних органів Міндоходів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДФС за переліком, згідно з додатком 2. Відповідно до додатку 2 передбачено реорганізацію ДПІ-1 шляхом приєднання до ДПІ.

Відповідно до штатного розпису ДПІ на 2015 рік затвердженого 29.01.2015 начальником ГУДФС загальна кількість штатних посад становила 35, при тому що було введено додаткову посаду заступника начальника ДПІ (а.с.137-139 т.1).

Таким чином у ДПІ-1 мала місце реорганізаціях шляхом приєднання до ДПІ із одночасним скороченням чисельності та штату працівників.

Реорганізація ДПІ-1 була розпочата відповідно до наказу Міндоходів від 03.02.2015 №13 «Про реорганізацію ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області» (а.с.42 т.2).

У зв'язку з реорганізацією ДПІ-1, на виконання вимог ст.49-2 КЗпП, 11.03.2015 відповідно до попередження про наступне вивільнення позивачу було запропоновано вакантні посади заступника начальника Державної податкової інспекції у Верховинському районі ГУДФС (далі - ДПІ-2) і заступника начальника Державної податкової інспекції у Снятинському районі ГУДФС та всі вакантні посади в ДПІ згідно штатного розпису (крім номенклатури Києва - керівних посад), від яких він відмовився, про що складені відповідні акти про відмову від запропонованих посад (а.с.17, 188-189, 133-134 т.1).

При цьому, в попередженні позивач вказав, що в порушення трудового законодавства не запропоновано рівнозначну та наявну вакантну посаду начальника ДПІ.

Тут треба відмітити, що станом на 11.03.2015 посада першого заступника начальника ДПІ була заміщена ОСОБА_6 відповідно до наказу ДФС від 26.12.2014 №2170-о «Про призначення ОСОБА_6» (додатково на неї покладено виконання обов'язків начальника ДПІ; а.с.104 т.1), а посада заступника начальника ДПІ - ОСОБА_7 відповідно до наказу ДФС від 07.04.2015 №1057-о «Про призначення ОСОБА_7.» (а.с.158-159 т.2), якому така посада була запропонована і він на неї погодився ще 04.03.2015 (а.с.160 т.2). Ці особи займали не керівні посади в ДПІ-1.

Вказаним попередженням про наступне вивільнення була визначена дата вивільнення 12.05.2015. Однак, в цей день позивач перебував у тимчасовій непрацездатності, внаслідок чого дата вивільнення останнього була перенесена. Після виходу з лікарняного, відповідно до додатку №1 від 31.07.2015 до попередження про наступне вивільнення від 11.03.2015 (далі - Додаток-1) позивачу було повторно запропоновано вакантні посади заступника начальника ДПІ-2, заступника начальника Державної податкової інспекції у Рогатинському районі ГУДФС (далі - ДПІ-3), заступника начальника Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську ГУДФС (далі - ДПІ-4) та 14 на той час вакантних посад в ДПІ, та визначено дата наступного вивільнення 07.08.2015 (а.с.32-33, 133-134 т.1)

В цьому Додатком №1 позивач зазначив, що «погоджуюсь з переведенням на посаду відповідно до моєї кваліфікації (спеціальності) згідно вимог трудового законодавства».

Позивачу було запропоновано подати письмову заяву, в якій зазначити на яку саме посаду він погоджується, та дати письмову згоду на отримання пропозиції вакантної посади, однак останній відмовився написати заяву та дати згоду на отримання пропозиції вакантної посади, про що 31.07.2015 складений акт про відмову від запропонованих вакантних посад, надання згоди на отримання вакантної посади та написання заяви (а.с.34 т.1).

Від вакантних посад (12 на той час вакантних посад в ДПІ та посад заступників начальника ДПІ-2, ДПІ-3 та ДПІ-4), які відповідно до додатків №№2-16 від 07.08.2015 до попередження про наступне вивільнення від 11.03.2015, повторно йому пропонувалися, позивач також відмовився (а.с.37-51 т.1).

Також, 07.08.2015 відповідно до додатку №17 від цієї дати до попередження про наступне вивільнення від 11.03.2015, позивачу було запропоновано посаду начальника Калуської об'єднаної державної податкової інспекції ГУДФС (далі - ДПІ-5) з якою позивач погодився написавши власноручно «погоджуюсь» (а.с.52 т.1).

У зв'язку із вимогами ч.5 ст.21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон №3166-VI) про те, що кандидатури на посади керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади погоджуються з головами місцевих державних адміністрацій, якщо інше не передбачено законом, 06.08.2015, тобто в переддень до надання позивачу пропозиції вакантної посади начальника ДПІ-5, ГУДФС було направлений листа за №1710/9/09-19-04-40 на адресу голови Калуської районної державної адмінстрації Івано-Франківської області (далі - РДА) щодо погодження кандидатури ОСОБА_1 на вказану посаду (а.с.53 т.1).

При цьому, позивача листом від 07.08.2015 №4947/7/09-19-04-34 ГУДФС було попереджено, що питання відносно його вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП буде вирішено після дотримання процедури передбаченої ст.21 Закону №3166-VI (а.с.55 т.1).

Листом від 10.08.2015 №716/01-21/01 РДА не погодила пропозицію щодо призначення ОСОБА_1 на посаду начальника ДПІ-5 (а.с.54 т.1).

У зв'язку з наведеним, відповідно до додатків №№18-32 від 21.08.2015 до попередження про наступне вивільнення від 11.03.2015, позивачу було втретє надано пропозиції вакантних посад (12 на той час вакантних посад в ДПІ та посади заступників начальника ДПІ-2, ДПІ-3 та ДПІ-4), від яких він фактично відмовився вказавши: «погоджуюсь з переведенням на посаду відповідно до кваліфікації згідно вимог ст.49 КЗпП України». Також його попереджено, що у разі відмови від запропонованих посад його буде звільнено з 25.08.2015 (а.с.56-70, 133-134 т.1).

Після чого, позивачу було запропоновано написати письмову заяву, в якій зазначити на яку саме посаду він погоджується, однак останній відмовився, про що було складено акт (а.с.225 т.1).

Наказом №886-о у зв'язку з реорганізацією територіальних органів Міндоходів позивача звільнено з посади начальника ДПІ-1 у зв'язку із зміною структури, штатного розпису та скороченням штатної чисельності за п.1ст.40 КЗпП, з виплатою середньомісячної заробітної плати (а.с.16 т.1).

Підставою для звільнення стало подання Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області від 21.08.2015 №3436/8/09-19-04-31 (а.с.71-73 т.1).

Відтак, апеляційний суд приходиться до висновку, що відповідачами вживалися належні та вичерпні заходи щодо працевлаштування позивача в ДПІ.

При цьому, зваживши на наведену правову позицію Верховного суду України у ДПІ, ГУДФС та ДФС не було обов'язку працевлаштовувати позивач в інших податкових інспекціях ГУДФС, однак такі дії свідчать про добросовісність та виваженість цих відповідачів у питанні його працевлаштування у системі ДФС.

Більше того, треба категорично відмітити, що за змістом наведених норм трудового законодавства та виходячи з наведених фактичних обставин справи, у відповідачів не було обов'язку пропонувати та працевлаштовувати позивач на посаді начальника ДПІ.

В розрізі викладеного, суд першої інстанції правомірно зважив на таке.

З метою зміцнення кадрового потенціалу територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області професійно підготовленими кадрами, вивчення ділових, професійних та морально-етичних якостей кандидатів на заміщення керівних, встановлення прозорої процедури призначення за участі представників громадськості та бізнесу Івано-Франківської області на підставі Положення про ГУДФС, затвердженого наказом ДФС від 27.08.2014 №80, ГУДФС наказом від 22.09.2014 №2 «Про Раду з кадрових питань ГУ ДФС в Івано-Франківській області» було утворено Раду (а.с.178-179 т.1).

Відповідно до п.3.5 цього наказу рішення Ради мають рекомендаційний характер та підлягають врахуванню начальником ГУДФС при внесенні пропозицій голові ДФС під час прийняття рішень про призначення на посади керівників територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області (а.с.99-100 т.2).

11.11.2014 проводився відбір на посаду начальника ДПІ. Участь у відборі на цю посаду взяли троє осіб, а саме, ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с.177 т.1)

За результатами засідання Ради прийнято рішення, яке оформлено протоколом №8, шляхом відкритого голосування, відповідно якого Радою рекомендовано начальнику ГУДФС на посаду начальника ДПІ ОСОБА_6, як таку, що набрала найбільшу кількість голосів.

Отже, позивач не отримав рекомендації Ради на посаду начальника ДПІ.

Тут треба відзначити, що Рада враховувала підтримку позивача на посаду начальника ДПІ, яку йому висловив депутатський корпус Косівської районної ради Івано-Франківської області, громадськість та бізнес середовище цього району (а.с.86-94 т.2).

Додатково, на думку ГУДФС, фактичний показник результативності праці та роботи позивача виражений у здатності виконувати завдання та обов'язки відповідної роботи, був зведений до повного ігнорування та невиконання покладених завдань, що підтверджено наступним.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року (апеляційна скарга ОСОБА_1, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 липня 2015 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за його касаційною скаргою), у справі №809/257/15 за позовом ОСОБА_9 до ДПІ-1, третя особа ОСОБА_1, про визнання неправомірним наказу, змінення формулювання причин та дати звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ №59-0 від 22.12.2014 ДПІ-1 в частині звільнення ОСОБА_9 за п.1 ст.40 КЗпП. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_9 із «згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників ДПІ у Косівському районі» на «у зв'язку із переведенням на роботу в ДПІ у Снятинському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області на підставі п.5 ст.36 КЗпП України» та дату звільнення з «22 грудня 2014 року» на «день ухвалення рішення суду», внести про це відповідні зміни до наказу №59-0 від 22.12.2014 та трудову книжку ОСОБА_9 Зобов'язано ДПІ-1 нарахувати та виплатити ОСОБА_9 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2014 до дня ухвалення рішення суду з урахуванням середньомісячної заробітної плати в розмірі 2568,93 грн (а.с.242-243, 248-254 т.1, а.с.58-62 т.2).

По факту звільнення ОСОБА_9 наказом ГУДФС від 23.12.2014 №35-р «Про проведення службової перевірки» було призначено таку перевірку (а.с.175-176 т.1).

Висновком службової перевірки від 29.12.2014 №09-19-14-20-2/6 було запропоновано начальнику ГУДФС визнати звільнення ОСОБА_9 незаконним та таким, що проведено з порушенням вимог КЗпП та зобов'язати начальника ДПІ-1 ОСОБА_1 вжити відповідні (фактично ті ж, що були визначені вказаними вище судовими рішеннями) заходи щодо відновлення трудових прав ОСОБА_9 (а.с.161-174 т.1).

Листом ГУДФС від 30.12.2014 №1806/7/09-19-14-18/173 начальника ДПІ-1 ОСОБА_1 було зобов'язано вжити відповідних заходів для відновлення трудових прав ОСОБА_9, про що повідомити не пізніше 31.12.2014 з наданням підтверджуючих документів (а.с.153-160 т.1).

Вимоги вказаного листа фактично не були виконані начальником ДПІ-1 ОСОБА_1 (а.с.151-152 т.1).

Відповідні дії (заходи) і лише на виконання вказаних судових рішень, були вчиненні головою комісії з реорганізації ДПІ-1 ОСОБА_10 лише 22.04.2015 згідно наказу №17-о «Про внесення змін до наказу №59-о від 22.12.2014» (а.с.240 т.1), а в Державну податкову інспекцію у Снятинському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області ОСОБА_9 призначена наказом від 23.04.2015 №7-о «Про призначення» (а.с.238-239 т.1).

Стаття 139 КЗпП визначає обов'язки працівників, які зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Наведене свідчить про те, що ГУДФС практично втратило довіру до особи позивача як керівника ДПІ-1 щодо його здатності виконувати законно (що в подальшому підтверджено в судовому порядку) поставленні завдання, доручення тощо.

Та обставина, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року (ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2015 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДФС на це судове рішення) скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі №809/610/15 за позовом ОСОБА_1 до ДФС про визнання незаконним та скасування наказу, та визнано протиправним і скасовано наказ ДФС від 29.01.2015 №7-ДС «Про застосування дисциплінарного стягнення» у вигляді догани на ОСОБА_1, не змінює наведених вище висновків суду апеляційної інстанції (а.с.78-81, 119-120, 132-135 т.2).

Останній наказ винесений за порушення ОСОБА_1 вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_9 (а.с.149-150 т.1).

І останнє.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян (ч.1 ст.43-1 КЗпП).

Враховуючи той факт, що позивач на момент вивільнення був керівником - начальником ДПІ-1 та службовою особою органу доходів і зборів, якому присвоєно спеціальне звання, законодавцем допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Дійсно, п.2.1.12 Галузевої угоди визначено, що ДФС зобов'язується не допускати звільнення працівників з ініціативи роботодавця без достатніх підстав і без отримання попередньої згоди на таке звільнення з відповідною організацією профспілки у випадках та порядку, встановленому законодавством (а.с.71-72 т.2).

Більше того, ГУДФС неодноразово зверталася до первинної профспілкової організації працівників ДПІ-1 з поданнями про звільнення позивача із займаної посади у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП, однак відповідної згоди не отримало (а.с.18-31, 228-230 т.1).

Наведені обставини не змінюють нормативного тлумачення наведених вимог Галузевої угоди, оскільки ДФС зобов'язувалася не допускати звільнення працівників з ініціативи роботодавця без отримання попередньої згоди на таке звільнення з відповідною організацією профспілки лише у випадках та порядку, встановленому законодавством, а відповідне законодавство не вимагає такої згоди, а навпаки допускає (дозволяє) таке звільнення (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

При наведеному, правомірним є висновок суду першої інстанції про відсутність порушень вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні данного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та наддав їм належну правову оцінку. Доводи апелянтів висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я.Качмар

Судді О.М.Гінда

А.І.Рибачук

Повний текст ухвали виготовлений 28.04.2016 р.