Справа № 826/3615/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2016 року № 826/3615/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ароніс Кодінг-Системи"
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 20.10.2015 року №7, №7.

Позов обґрунтовано тим, що висновки акту від 02.10.2015 №411/26-55-22-07/25287190 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Ароніс Кодінг-Системи» з питань правильності нарахування та сплати до бюджету України податків по взаємовідносинах з ТОВ "Лайк Трест" за період з 01.06.2012 по 30.04.2014" є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

Відповідач заперечив по суті заявлених та зазначив, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві правомірно винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» завищено суму задекларованого податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ "Лайк Трест"

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

В період з 21.09.2015 по 25.09.2015 року на підставі направлення від 21.09.2015 року №1147/22-26-55-22-07, згідно з п.п. 75.1.2 ст.75, п.п. 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» з питань правильності нарахування та сплати до бюджету України податків по взаємовідносинах з ТОВ "Лайк Трест" за період з 01.06.2012 по 30.04.2014 року.

За результатами проведеної перевірки Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві складено акт від 02.10.2015 року №411/26-55-22-07/25287190, яким встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи»:

- ст. 134, п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1, ст. 139 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток в сумі 206 326 грн., у тому числі по періодах: за 2013 рік - 187 682 грн.; - за 2014 рік - 18 644 грн.

- п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого встановлення заниження податку на додану вартість який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на суму 218 275 грн., у тому числі по періодах: - за травень 2013 року на суму 35 983, 33 грн., за червень 2013 року - 34 691, 67 грн., за липень 2013 року - 11 366, 67 грн., за серпень 2013 року - 19 466, 67 грн., за жовтень 2013 року - 31 291, 33 грн., за листопада 2013 року на суму 40 130 грн., за грудень 2013 року - 24 630 грн., за січень 2014 року - 20 715 грн.

На підставі складеного акту перевірки від 02.10.2015 року №411/26-55-22-07/25287190 Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві винесено податкові повідомлення-рішення від 20 жовтня 2015 року:

- №7, яким збільшено ТОВ «Ароніс Кодінг-Системи» суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 257 908 грн., з якої: за основним платежем - 206 326 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 51 582 грн. за платежем: податок на прибуток, код платежу: 11021000;

- №7, яким збільшено ТОВ «Ароніс Кодінг-Системи» суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 272 844 грн., з якої: за основним платежем - 218 275 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 54 569 грн. за платежем: податок на прибуток, код платежу: 14010100.

За результатом адміністративного оскарження податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги без задоволення.

Як встановлено під час розгляду справи, Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві під час проведення перевірки прийшла до висновку про неправомірність віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест», оскільки правочини вчинені за участю позивача та його контрагента не спричинили настання реальних правових наслідків.

Щодо визначення позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість та з податку на прибуток суд зазначає про наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення (пункт 150.1 статті 150 Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1. статті 198 Податкового кодексу України встановлено право суб'єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права суд приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

Податковий кодекс України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною другою статті 9 даного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

30.04.2013 року між ТОВ «Ароніс Кодінг-Системи», як замовником, та ТОВ «Лайк Трест», як підрядником, укладено договір підряду №01/300413, предметом якого є монтажні та пусконалагоджувальні роботи на об'єктах замовника в присутності представника технічного відділу замовника, перелік яких сторони обумовлюють шляхом переговорів. Підрядник зобов'язаний неухильно виконувати всі вказівки замовника з приводу виконання роботи.

На виконання умов договору №01/300413 між Товариством з обмеженою відповідальність «Ароніс Кодінг-Системи», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест», як виконавцем, підписано акти здачі-прийнятих послуг:

- № 540 від 15.05.2013 року на загальну вартості робіт 86 400 грн.;

- № 632 від 29.05.2013 року на загальну вартості робіт 129 500 грн.;

- № 1049 від 27.06.2013 року на загальну вартості робіт 57 000 грн.;

- № 936 від 14.06.2013 року на загальну вартості робіт 151 150 грн.;

- № 1582 від 26.07.2013 року на загальну вартості робіт 68 200 грн.;

- № 2079 від 09.08.2013 року на загальну вартості робіт 116 800 грн.;

- № 3346 від 30.04.2013 року на загальну вартості робіт 187 748 грн.;

- № 4049 від 18.11.2013 року на загальну вартості робіт 240 780 грн.;

- № 4979 від 19.12.2013 року на загальну вартості робіт 147 780 грн.;

- № 182 від 28.01.2014 року на загальну вартості робіт 124 290 грн.;

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест» виписало на користь позивача податкові накладні:

- № 48 від 15.05.2013 року на загальну суму 86 400 грн., в тому числі ПДВ - 14 400 грн.;

- № 186 від 29.05.2013 року на загальну суму 129 500 грн., в тому числі ПДВ - 21 583, 33 грн.;

- № 77 від 14.06.2013 року на загальну суму 151 150 грн., в тому числі ПДВ - 25 191, 67 грн.;

- № 202 від 26.06.2013 року на загальну суму 57 000 грн., в тому числі ПДВ - 9 500 грн.;

- № 245 від 26.07.2013 року на загальну суму 68 200 грн., в тому числі ПДВ - 11 366, 67 грн.;

- № 25 від 01.08.2013 року на загальну суму 70 000 грн., в тому числі ПДВ - 11 666, 67 грн.;

- № 75 від 09.08.2013 року на загальну суму 46 800 грн., в тому числі ПДВ - 7 800 грн.;

- № 153 від 14.10.2013 року на загальну суму 187 748 грн., в тому числі ПДВ - 31 297, 33 грн.;

- № 200 від 18.11.2013 року на загальну суму 240 780 грн., в тому числі ПДВ - 40 130 грн.;

- № 252 від 19.12.2013 року на загальну суму 147 780 грн., в тому числі ПДВ - 24 630 грн.;

- № 221 від 28.01.2014 року на загальну суму 124 290 грн., в тому числі ПДВ - 20 715 грн.

На підтвердження оплати виконаних робіт Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест», позивачем надано виписки по рахунку в АТ «БМ Банк»Банку.

Отже, під час розгляду справи встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест» вчинені дії згідно укладеного договору, що підтверджується відповідними первинними документами.

Разом з тим, проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом встановлено їх відповідність вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги висновки відповідача, щодо відсутності фактичних доказів з котрагентом, оскільки надано докази на підтвердження реального здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення.

Відносно висновків відповідача, викладених в акті перевірки, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з акту перевірки Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, висновки податкового органу щодо неправомірності віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ та до складу витрат по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайк Трест» не виконано свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування податкового кредиту, які не мають реального характеру.

При цьому, суд зазначає, що при дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2013 року у справі № К/800/15523/13.

В акті перевірки відповідач зазначив, що у провадженні першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесенні 20.04.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000100, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 212 Кримінального кодексу України.

Також в матеріалах справи міститься протокол допиту свідка від 20.04.2015 року ОСОБА_1, директора ТОВ «Лайк Трест» яким встановлено непричетність до ведення фінансово-господарської діяльності директора, контрагента-постачальника, відсутність виробничих потужностей.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали досудового розслідування не можуть бути виключними доказами вини у вчиненні злочину, оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили, як це передбачено частиною другою статті 94 Кримінально-процесуального кодексу України. Згідно частини четвертої статті 95 Кримінально-процесуального кодексу України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. При цьому, статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також з акту перевірки вбачається, що засновником, директором та головним бухгалтером в одній особі є: ОСОБА_1, має свідоцтво платника ПДВ, основним видом діяльності є організація будівництва будівель.

Тобто, у позивача були відсутні підстави вважати, що особа, яка представляє контрагента, є недоброчесним та неповноважним керівником зазначеної юридичної особи.

При цьому, відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

При цьому, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його контрагента правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2012 року у справі № К/9991/5398/12).

Суд також зазначає, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року у справі № 21-47а10.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

З матеріалів справи вбачається, що на момент складання податкових накладних позивач та його контрагенти були зареєстровані як платники податку на додану вартість та мали свідоцтва платника податків на додану вартість.

Також позивач надав договори поставки обладнання покупцям, акти здачі-приймання технологічного обладнання для встановлення якого укладався договір підряду №01/300413.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною четвертою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не навів жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності сторін цих операцій, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б в сукупності могли свідчити про фіктивність вчинення операцій, відсутність факту поставки робіт/послуг, а також того, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди чи заволодіння майном держави.

З огляду на встановлене, суд зазначає, що позивачем правомірно віднесення до складу до складу податкового кредиту суми ПДВ по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Трест", тому податкові повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві №7, №7від 20.10.2015 року визнаються протиправним та такими, що підлягають скасуванню.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з положеннями ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві №7, №7від 20.10.2015 року.

3. Судові витрати в сумі 6 369, 02 (шість тисяч триста шістдесят дев'ять ) грн. 02 коп. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ароніс Кодінг-Системи» () за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда