Справа № 806/174/16
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2016-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сичова О.П.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"28" квітня 2016 р. Справа № 806/174/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від "30" березня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Як на підставу для скасування ухвали позивач посилається на те, що суд не врахував приписи ст.233 КЗпП України та безпідставно посилався на постанови Вищого адміністративного суду України.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно зі частинами 1, 2 статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У частині 3 вказаної статті КАС України закріплено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому встановлений КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилався на наказ №288 о/с від 29.10.2015, яким його було звільнено через хворобу згідно ст.64 п. "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та лише 13.11.2015 було видано трудову книжку, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що перебіг строку на звернення до суду з вказаним позовом розпочався 13.11.2015 року та закінчився 13.12.2015 року.

Згідно зі статтею 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У зв"язку з тим, що позивач звернувся до суду лише 04 лютого 2016 року та у позовній заяві жодних обставин поважності причин пропуску строку звернення до суду не наводив та ніяких доказів на підтвердження наявності підстав, які перешкоджали своєчасному звернення до суду разом з позовом не надавав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків, що підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними немає, а тому залишив позов ОСОБА_3 без розгляду.

Доводи позивача про те, що ним не пропущено строки звернення до суду, оскільки на вказані відносини не розповсюджуються ч.3 ст.99 КАС України, а тому потрібно керуватися нормами ст.233 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у зв"язку із звільненням з органів внутрішніх справ через хворобу згідно ст.64 п. "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Отже, вказані в позові виплати пов"язані з проходженням позивачем публічної служби, а тому строки звернення до суду мають визначатися приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

В свою чергу, ч.2 ст.233 КЗпП України передбачає право особи на звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правові позиції щодо офіційного тлумачення статті 233 КЗпП України викладено у рішеннях Конституційного Суду України. Зокрема, Конституційним Судом України у рішеннях від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу (далі - Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 ), від 15 жовтня2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013),від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013), висловлено низку правових позицій, які можуть і повинні враховуватися адміністративними судами, а саме:

строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

Як вбачається з позицій, викладених у згаданих рішеннях, Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Однак, позивач звернувся до суду з вимогами, які не пов"язані із стягненням заробітної плати, право на яку в нього виникло у зв"язку з проходженням публічної служби, а у зв"язку з порушенням строку видачі трудової книжки, тому підстави для застосування ч.2 ст.233 КЗпП України відсутні.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки Вищого адміністративного суду щодо застосування строків звернення до суду не є підставами для скасування судового рішення, як і посилання суду на правову позиція Верховного суду України відповідно до постанови від 02.12.2015 року по справі №6-895цс15 щодо переривання строку позовної давності, оскільки строки звернення до адміністративного суду є аналогом інституту позовної давності, який належить до галузей матеріального приватного права.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 199,200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від "30" березня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "28" квітня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області Старий Бульвар,5/37,м.Житомир,10008

- ,