Справа № 826/1107/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 квітня 2016 року 14:41 №826/1107/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Коваленко О.В., за участю представників сторін, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВиконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування розпорядження від 16.12.2015 №1208, зобов'язання вчинити дії
На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 27 квітня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про відмову в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» від 16.12.2015 №1208, зобов'язання зареєструвати Статут релігійної громади «Українська православяща церква».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем безпідставно відмовлено в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква», оскільки положення Статуту вказаної релігійної громади відповідають вимогам Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», а тому підстав для відмови у реєстрації її Статуту відсутні.

Відповідач проти позовних вимог заперечив із посиланням на невідповідність Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» вимогам чинного законодавства, з огляду на що розпорядження від 16.12.2015 №1208 «Про відмову в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» є обгрунтованим і таким, що видано в межах компетенції відповідача.

Розглянувши подані позивачем документи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 разом з іншими засновниками релігійної громади «Українська православяща церква» звернувся до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою від 05.08.2014 №19750 про реєстрацію Статуту релігійної громади «Українська православяща церква».

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.10.2014 №1216 відмовлено в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква», у зв'язку з тим, що Статут релігійної громади «Українська православяща церква» не відповідає вимогам статей 7, 8, 10, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Не погоджуючись із названим розпорядженням ОСОБА_1 оскаржено його в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2015 в адміністративній справі №826/7124/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2015, розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.10.2014 №1216 скасовано, а Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зобов'язано повторно розглянути заяву про реєстрацію Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» від 05.08.2014 №19750.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2015 №826/7124/12, Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянув заяву від 05.08.2014 №19750 із доданими до неї документами (протокол загальних зборів релігійної громади «Українська православяща церква» від 13.06.2014 №1, Статут релігійної громади «Українська православяща церква», відомості про склад засновників із копіями паспортів останніх).

За результатами повторного розгляду статутних документів релігійної громади «Українська православяща церква», розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.12.2015 №1208 відмовлено в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква», у зв'язку з тим, що Статут релігійної громади «Українська православяща церква» не відповідає вимогам статей 7, 8, 10, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Позивач вважаючи протиправною відмову в реєстрації Статуту релігійної громади "Українська Православяща Церква", звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні управління і центри мають право відповідно до своїх зареєстрованих статутів (положень) засновувати монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), які діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Монастирі та релігійні братства можуть бути утворені також у порядку, передбаченому цим Законом для утворення релігійних громад, з реєстрацією їх статутів (положень).

Статтею 11 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійні управління і центри відповідно до своїх зареєстрованих статутів (положень) мають право створювати духовні навчальні заклади для підготовки священнослужителів і служителів інших необхідних їм релігійних спеціальностей. Духовні навчальні заклади діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до статті 12 України «Про свободу совісті та релігійні організації», статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях.

Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про:1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об'єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін.

Це рішення може бути оскаржено в судовому порядку.

Як вбачається із оскаржуваного розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.12.2015 №1208, підставою для відмови у реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» стала невідповідність останнього вимогам статей 7, 8, 10, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Зокрема, відповідачем вказано на те, що діяльність даної релігійної громади спрямовується на здійснення юридичної практики, положення Статуту місять чіткі ознаки релігійного центру або управління, а не релігійної громади, окремі положення Статуту суперечать один одному. Також, відповідачем вказано на те, що до заяви про реєстрацію Статуту місцевої релігійної громади від 05.08.2014 №19750 не додано всіх документів, з яких можливо всебічно і повно вивчити діяльність релігійної громади, зокрема, не додано документів, визначених пунктом 14.4 Статуту.

Позивач, в свою чергу, наголошує на тому, що відповідність Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» приписам Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлена судовим рішенням в адміністративній справі №826/7124/15, що набрало законної сили.

Проте зазначені доводи позивача не приймаються судом до уваги, оскільки зі змісту постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2015 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2015 в адміністративній справі №826/7124/15, вбачається, що судами не досліджувались обставини/підстави, з яких розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.12.2015 №1208 відмовлено у реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква». Зазначене також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні.

Відтак, в адміністративній справі №826/1107/16 відсутні преюдиційні обставини, на які посилається позивач.

Перевіряючи наявність правових підстав для відмови у реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква», суд наголошує на наступному.

Як вбачається з пунктів 2.1, 2.2 та 4.21 Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» метою діяльності церкви є спільне здійснення громадянами права на свободу сповідання та поширення віри (у тому числі славлення правознавства та пов'язаних з цим явищем наукових дисциплін), піклування про релігійно-правове виховання. З цією метою церквою здійснюється надання безкоштовної правової консультації та створення центрів юридично-релігійної консультації.

З огляду на зазначене, вбачається, що діяльність даної релігійної громади спрямовується, зокрема, на здійснення юридичної практики, що суперечить положенням статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Також, слід зазначити, що у Статуті релігійної громади «Українська православяща церква» відсутня інформація щодо поширення діяльності даної релігійної організації виключно на території міста Києва, що в свою чергу суперечить вимогам статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Пунктом 1.12 та 8.1 Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» визначено, що для виконання статутних цілей та завдань церква має право засновувати інші релігійні організації та зокрема, спілки, братства та інші добровільні об'єднання громадян конституціанського віросповідання.

Слід зазначити, що зазначені положення Статуту місять чіткі ознаки релігійного центру або управління, з огляду на те, що відповідно до положень статті 10 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» лише релігійні управління і центри мають змогу створювати інші релігійні організації. Таким чином, можна зробити висновок, що дана релігійна громада містить ознаки релігійного управління, центру.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні центри, управління, монастирі, релігійні братства, місії та духовні навчальні заклади подають на реєстрацію статут (положення) до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, реєстрація релігійної громади «Українська православяща церква» виходить за межі повноважень Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до пунктів 8.2 і 9.10 Статуту, церква має право створювати навчальні заклади для релігійної освіти дітей і дорослих, з цією метою використовуються власні приміщення, приміщення, які надаються державними і громадськими організаціями, у тому числі, зі згоди адміністрації приміщення, у загальноосвітніх школах та інших навчальних закладах. Церква, з православіння Констріарха, може мати храми, молельні кімнати, читальні зали, зокрема, в освітніх закладах.

Слід наголосити на тому, що статтею 35 Конституції України визначено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Аналогічна норма знайшла своє відображення в статтях 5, 6 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Пунктами 1.12, 8.2, 8.5 Статуту, передбачено створення учбових, навчальних та освітніх закладів, проте, чітко не визначено, які саме навчальні заклади можуть бути створені релігійною громадою.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що статтею 11 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що духовні навчальні заклади мають право створювати виключно релігійні центри та управління.

Пунктом 14.2 Статуту щодо порядку внесення змін та доповнень до Статуту, визначено, що зміни та доповнення можуть вноситися на підставі одноосібного рішення Констріарха. Однак це положення суперечить розділу 4 Статуту, в якому відсутні повноваження Констріарху на внесення змін та доповнень до Статуту релігійної громади.

Також, позивачем під час судового розгляду справи не заперечувалось, що для реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква" не були надані передбачені пунктом 14.4 Статуту документи, які визначають питання внутрішньої діяльності церкви, загальні доктрини, догмати релігії, порядок ведення правослужінь, що у свою чергу унеможливило повне та всебічне вивчення діяльності релігійної громади.

Слід зазначити, що однією з ознак релігійної організації є її віросповідна приналежність, об'єднуватись можуть віруючі громадяни одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Такої ж думки дотримується і Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 30.10.2014 К/9991/16402/12.

За таких обставин, суд погоджується із доводами відповідача про невідповідність Статуту релігійної громади «Українська православяща церква" вимогам чинного законодавства і наявністю правових підстав для відмови у реєстрації Статуту, а відтак обгрунтованістю розпорядження від 16.12.2015 №1208.

Додатково суд наголошує на тому, що вивчивши Статут релігійної громади «Українська православяща церква", визначені релігійно-правові та морально-етичні засади діяльності громади, відповідно до яких "Констріарх очолює церкву і є намісником Правосвідомого Галасливого Мегакота на Землі, Луні, Марсі та астероїді Апофіз", "Мегакіт любить законослухняних людей, а порушникам закону гидить у тапок", "помста коту за з'їдену сметану не допускається", "Священна писанина" складається зі "Священого заповіту" та творів Констріарха (незалежно від того, опубліковані вони чи ні), у тому числі курсових, дипломних та магістерських робіт, наукових статей, монографій та дисертацій", суд встановив, що створення відповідної громади має ознаки пародійної релігійності, тобто системі переконань, яка кидає виклик духовним переконанням інших людей, використовуючи пародію конкретної релігії, що є недопустимим і таким, що порушує права на повагу до віри інших людей.

Суд звертає увагу на те, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14.06.2007 заява №77703/01, яке відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права, визначено, що надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.

Зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише обмеженням, встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вищезазначене, обгрунтованість розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про відмову в реєстрації Статуту релігійної громади «Українська православяща церква» від 16.12.2015 №1208, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст постанови складено 29.04.2016