Справа № 826/10420/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2016 року № 826/10420/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Малого приватного підприємства «АСВА» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Мале приватне підприємство «АСВА» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18.05.2015 р.;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 1054,46 (одна тисяча п'ятдесят чотири гривні 46 коп.) грн., а також витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оспорюване податкове повідомлення - рішення є протиправним, позаяк прийняте відповідачем за відсутності у своїх діях порушень податкового законодавства.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку МПП «АСВА» з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2014 р.

За результатами перевірки складений акт №569/26-53-22-05-21/16399501, у якого відображене встановлене у ході перевірки порушення МПП «АСВА» п.п. 135.5.4 п.135.5 статті 135 розділу III Податкового кодексу України, а саме, МПП «АСВА» не включено до доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та не відображено в р. 03 Декларації «Інші доходи» суму 2 510 625 грн., у тому числі за 4 квартал 2012 року у сумі 2 510 625 грн.

На підставі висновків акту перевірки, відповідачем 18.05.2015р. винесено податкове повідомлення-рішення № , згідно якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 659 039грн.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю податкового повідомлення - рішень № звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: - ведення обліку платників податків; - інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; - перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо отримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Як вбачається із матеріалів справи, у перевіряємому періоді МПП «АСВА» мав господарські правовідносини з ТОВ «Штудіан», в ході перевірки яких відповідач дійшов до висновку проте, що позивачем не включено до складу валових доходів суму кредиторської заборгованості за безоплатно отримані товари у розмірі 2 510 625 грн., що призвело до заниження доходу, відображеного у рядку 03.25 Додатку ІД до рядка 03 Декларації суми безнадійної кредиторської заборгованості за IV квартал 2012 року у розмірі 2 510 625 грн.

Вказані аргументи відповідачем покладені в обґрунтування правомірності податкового повідомлення - рішення № .

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що між позивачем та ТОВ «Штудіан» укладено договір № 016 купівлі-продажу від 10 вересня 2009 року, у відповідності до якого ТОВ «Штудіан» зобов'язалося передати у власність МПП «АСВА» автомобільні шини та диски, а МПП «АСВА» зобов'язалося прийняти зазначений товар і оплатити його вартість відповідно до умов Договору. Продаж товару здійснюється за договірними цінами. Ціни вказуються у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною цього Договору. Загальна вартість Договору складається із сум, зазначених у видаткових накладних. Замовник здійснює оплату за товар шляхом перерахування грошової суми на розрахунковий рахунок постачальника після реалізації товару, можлива передплата, а також можливий розрахунок простим векселем. Підставою для оплати є рахунок-фактура або відвантажувальна накладна, що надається замовнику постачальником.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного договору, ТОВ «Штудіан» передало МПП «АСВА» товар (автомобільні шини) за такими накладними: від 29 січня 2010 р. №42-2901 на суму 389248, 80 грн.; від 01 лютого 2010р. № 13-0102 на суму 246087, 60грн., від 01 березня 2010 р. №53-0103 на суму 717825, 60грн., від 22 березня 2010 р. № 4-2303 на суму 21816,00 грн., від 23 березня 2010 р. №5-2303 на суму 308072,40 грн., від 01 квітня 2010 р. №94-0104 на суму 240771,60 грн., від 08 квітня 2010 р. №41-0804 на суму 252700, 80 грн., від 16 квітня 2010 р. №37-1604 на суму 162818, 40грн., від 21 квітня 2010 р. №38-2104 на суму 133572,00грн., від 27 квітня 2010р. №43-2704 на суму 114967,00 грн.

Поряд з цим, ТОВ «Штудіан» виписало МПП «АСВА» наступні рахунки-фактури: від 29 січня 2010 р. №112 на суму 389248, 80 грн., 01 лютого 2010 р. №102 на суму 246087,60 грн., від 01 березня 2010 р. №115 на суму 717825, 60 грн., від 23 березня 2010 р. №133 на суму 21816,00 грн., від 23 березня 2010 р. №135 на суму 308072,40 грн., від 01 квітня 2010р. №158 на суму 240771,60 грн., від 08 квітня 2010 р. №165 на суму 252700, 80 грн., від 15 квітня 2010 р. №172 на суму 162818,40 грн., від 21 квітня 2010 р. №179 на суму 133572,00 грн., від 27 квітня 2010 р. №184 на суму 137960, 40 грн.

Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать, що 19 серпня 2010 р. сторонами підписано Додаткову угоду до Договору поставки № 316 від 10.09.2009 р., у відповідності до якої сторони дійшли згоди, зважаючи на відсутність можливості здійснити розрахунки в обумовлені Договором строки, в погашення заборгованості замовник (МПП «АСВА») видає постачальнику (ТОВ «Штудіан») свій власний простий вексель на суму 2510624,80 грн.

Так, 19 серпня 2010 р. МПП «АСВА» видало ТОВ «Штудіан» простий вексель АА 1868750 суму 2510624,80 грн., зі строком погашення 19 серпня 2015 р. Актом приймання-передачі векселя від 20 серпня 2010 р. сторони засвідчили передачу ТОВ «Штудіан» зазначеного векселя.

Однак, відповідач стверджував, що станом на 31.12.2014 кредиторська заборгованість МПП «АСВА» по безоплатно отриманих товарах, по контрагенту ТОВ «Штудіан» становить 2 510 625 грн.

В розрізі наведених обставин, суд зазначає про наступне.

Специфіка спірних правовідносин урегульована спеціальними нормами законодавства, зокрема, Законом України «Про цінні папери та фондовий ринок», Законом України «Про обіг векселів в Україні», Уніфікованим законом про переказні векселі та прості векселі.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, фінансових векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі.

У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

В той час, як за пп. 14.1.11. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення;

в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими;

г) заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов'язаних з таким кредитором, та осіб, які перебувають (перебували) з таким кредитором у трудових відносинах;

ґ) заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб). Така заборгованість визнається безнадійною у разі, якщо відповідні заходи, передбачені законодавством України, які вживав кредитор, не призвели до її стягнення;

д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв'язку з його ліквідацією;

е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року;

є) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством.

З наведених вище норм податкового законодавства слідує, що заборгованість позивача за векселем АА 1868750 від 19 серпня 2010 року не може бути визнана безнадійною, оскільки, по-перше, строк її сплати на сьогодні ще не настав (дата погашення векселя 19 серпня 2015 року), а по - друге, ліквідація першого векселедержателя не позбавляє вексель сили боргового документа.

Поряд з цим, за правилами ст. 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо, зокрема, індосаменту (статті 11 - 20), строку платежу (статті 33 - 37), позовної давності (статті 70 і 71) тощо.

Згідно з ст. 11 Уніфікованого закону будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту. Виходячи з ст. 77 Уніфікованого закону, зазначене поширюється і на прості векселі.

Відповідно до ст. 16 Уніфікованого закону власник переказного векселя вважається його законний держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Виходячи з ст. 77 Уніфікованого закону, зазначене поширюється і на прості векселі.

Згідно зі статтею 33 Уніфікованого закону переказний вексель може бути виданий із таким-строком платежу: за пред'явленням; у визначений строк від пред'явлення; у визначений строк від дати складання; на визначену дату. Зазначене поширюється на прості векселі (ст. 33 Уніфікованого закону).

Зі змісту частини першої статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу. Зазначене поширюється і на прості векселі (ст. 33 Уніфікованого закону).

Відповідно до частини другої статті 198 Цивільного кодексу України відмова від виконання зобов'язання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобов'язання або на його недійсність не допускається.

У силу пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів» № 5 від 8 червня 2006 року згідно зі статтями 16, 77 Уніфікованого закону особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній із них є бланковим. При цьому закреслені індосаменти вважаються ненаписаними. Якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним. Законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними та дійсними. Доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем.

Пунктом 8 такої постанови передбачено, що за наявності на переказному або простому векселі підписів осіб, не здатних брати зобов'язання за векселем, або підроблених підписів, або підписів вигаданих осіб, або підписів, що з будь-яких інших підстав не можуть зобов'язувати тих осіб, які поставили їх на векселі чи від імені яких він був підписаний, то згідно зі статтями 7, 77 Уніфікованого закону зобов'язання інших осіб, які поставили свої підписи на ньому, є юридично дійсними. Отже, підписи індосантів, що не можуть зобов'язувати тих осіб, від імені яких вони поставлені, не переривають ряду індосаментів. Правочини, на підставі яких було видано (передано) вексель, можуть бути визнані судом недійсними у випадках, передбачених статтями 215-236 Цивільного кодексу, із застосуванням між сторонами загальних правових наслідків недійсності правочинів. Визнання судом зазначених правочинів недійсними не спричиняє недійсність векселя як цінного папера та не перериває індосаментний ряд.

З частини другої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами частини третьої статті 205 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням.

Відповідно до пункту 44.3 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить проте, що у правовідносинах, які виникають у сфері обігу простих векселів, ліквідація векселедержателя та відсутність у нього правонаступників не означає безумовного припинення зобов'язань векселедавця.

Особливістю простого векселя є те, що боржником за таким векселем завжди виступає векселедавець. Векселедержатель, у свою чергу, може використовувати простий вексель як засіб платежу у розрахунках з третіми особами, здійснюючи таким чином переведення власної заборгованості на векселедавця. У такому випадку припиняється право вимоги одного кредитора і виникає право вимоги у іншого кредитора. Отже, після ліквідації попереднього векселедержателя вексель не втрачає своєї сили боргового цінного паперу та може і надалі використовуватися в обігу до закінчення строку платежу за ним.

Тобто лише за умови наявності в активах векселедержателя на дату його ліквідації виданих позивачем простих векселів можна робити висновок про не відображення у складі оподаткованого доходу суми безнадійної кредиторської заборгованості за векселями.

Однак, зі змісту ухвали Господарського суду м. Києва від 05.03.2012 р. у справі №46/545-6, за наслідками дослідженого ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора не встановлено наявності простих векселів на балансі ТОВ «Штудіан» станом на час ліквідації.

Лише за умови існування встановлених фактів щодо ліквідації ТОВ «Штудіан» і наявності у його активах на час ліквідації векселів, які не пред'явлено позивачеві до сплати, або ж відомостей про наявність заборгованості позивача перед таким контрагентом, можна було б зробити висновок про виникнення у МПП «АСВА» доходів із сум непогашеної заборгованості.

Таким чином, за відсутності таких обставин, враховуючи відображення умови про вексельний розрахунок у відповідному договорі, приймаючи до уваги той факт, що внаслідок передачі векселя позивачем було погашено заборгованість за одержані від ТОВ «Штудіан» товари, висновки відповідача про безоплатне одержання МПП «АСВА» товарів є безпідставними, а отже відсутні правові підстави вважати, що заборгованість за векселем, термін платежу за яким ще на настав, є безнадійною заборгованістю.

Правова позиція суду повністю узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 05 лютого 2014 року у справі № 2а-529/10/0770, від 16 вересня 2014 року у справі №2а-868/10/0670 та від 11 лютого 2015 року у справі №820/7195/13-а.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18.05.2015 р.

Присудити з Державного бюджету України на користь Малого приватного підприємства «АСВА» судовий збір у розмірі 1054,46 грн.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур