Справа № 804/14366/15
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Побут" ОСОБА_2 до Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Межівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Попової Ніни Василівни, до Покровського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Побут» про зобов'язання вчинити певні дії, -
Учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут» ОСОБА_2 звернулася до Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Покровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_7, в якому просила:
В подальшому, у зв'язку зі звільненням ОСОБА_7 за клопотанням представника позивача, ухвалою суду замінено Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Покровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_7 на Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Межівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Попову Ніну Василівну; залучено як другого відповідача Покровське районне управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Також, протокольною ухвалою залучено як третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Побут».
В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що дії державного реєстратора з проведення реєстрації змін до установчих документів є протиправними, оскільки подані на реєстрацію документи не відповідають вимогам законодавства.
Представники позивача та представник третьої особи не заперечували щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.
Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, суд ухвалив розглянути справу без участі сторін відповідно до положень ст.128 КАС України в письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Побут» зареєстроване розпорядженням голови Покровської районної державної адміністрації №270 від 10 липня 1997 року.
Відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут» (в редакції від 22 травня 2007 року) вищим органом управління товариством є загальні збори учасників товариства.
Учасниками товариства є особи, що підписали Установчий договір Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут».
Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" керівник юридичної особи ТОВ «Побут» - ОСОБА_6
13 березня 2015 року на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут» проголосовані питання (згідно порядку денного), зокрема, щодо установчих документів.
31.03.2015 року ОСОБА_6 для проведення державної реєстрації змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут» подані державному реєстратору у відповідності до статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" наступні документи:
- реєстраційна картка на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи;
- рішення про внесення змін до установчих документів (Примірник оригіналу);
- нова редакція установчих документів (два примірники);
- копія квитанції, виданої банком;
- документ, що підтверджує правомочність прийняття рішення про внесення змін до установчих документів;
- копія опублікованого в спеціалізованому друкованому засобі масової інформації повідомлення про втрату всіх або частини зазначених оригіналів установчих документів.
Позивач, не погоджуючись із такими діями державного реєстратора, звернувся до суду із позовом про їх оскарження, із скасуванням проведеної реєстраційної дії, оскільки вважає неправомочними проведення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Побут» та прийняті рішення, які оформлені протоколом №4 від 13.03.2015 року.
Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд керується нормами законодавства України, чинними на день виникнення спірних правовідносин, та виходить із того, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15 травня 2003 року №755-IV (далі - Закон №755-IV в редакції станом на дату проведення загальних зборів учасників 13.03.2015 року та подання документів до державного реєстратора 31.03.2015 року), шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців включає, зокрема:
- перевірку комплектності документів, які подаються державному реєстратору, та повноти відомостей, що вказані в реєстраційній картці;
- перевірку документів, які подаються державному реєстратору, на відсутність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації;
- внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру;
- оформлення і видачу виписки з Єдиного державного реєстру.
При цьому, відповідно до частини третьої статті 8 вказаного Закону відповідальність за відповідність установчих документів законодавству несуть засновники (учасники) юридичної особи, а відповідно до частини четверної статті 19 державному реєстратору забороняється вимагати додаткові документи для внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, якщо вони не передбачені частинами першою - третьою вказаної статті.
Відповідно до частини першої статті 29 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридична особа повинна подати (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи:
- заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи;
- примірник оригіналу (нотаріально засвідчену копію) рішення про внесення змін до установчих документів. Документ, що підтверджує правомочність прийняття рішення про внесення змін до установчих документів;
- оригінали установчих документів юридичної особи з відміткою про їх державну реєстрацію або документ, що підтверджує внесення плати за публікацію у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації повідомлення про втрату оригіналів установчих документів;
- два примірники змін до установчих документів юридичної особи у вигляді окремих додатків або два примірники установчих документів у новій редакції;
- документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації змін до установчих документів.
Суд зазначає, що зі змісту Рекомендації №R(80)2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року випливає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Надаючи оцінку діям та рішенню державного реєстратора, суд зазначає, що в розглянутому випадку державний реєстратор був зобов'язаний в порядку та у спосіб, встановлені законом, реалізувати повноваження на підставі адміністративного розсуду - 1) здійснити реєстраційні дії, або 2) залишити без розгляду подані документи, або 3) відмовити у проведенні державної реєстрації змін до установчих документів.
Відповідачем обрано перший варіант реалізації повноважень, із чим не погодився позивач, відповідно до якого проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи здійснюється за процедурами, передбаченими частинами першою - п'ятою статті 25 та частинами другою - третьою статті 27 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації юридичної особи.
Реалізація другого способу поведінки врегульована частиною 11 статі 29 Закону №755-IV, згідно якої державний реєстратор зобов'язаний залишити без розгляду документи, які подані для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, якщо:
документи подані за неналежним місцем проведення державної реєстрації;
документи не відповідають вимогам, які встановлені частинами першою, другою, четвертою, п'ятою та сьомою статті 8, частиною п'ятою статті 10 цього Закону;
документи подані не у повному обсязі;
документи подано особою, яка не має на це повноважень;
до державного реєстратора надійшло рішення суду щодо заборони у проведенні реєстраційних дій.
Відмова у проведенні державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, відповідно до статей 27, 30 Закону №755-IV, надається за наявності виключного переліку таких підстав, як:
невідповідність відомостей, які вказані в реєстраційній картці на проведення державної реєстрації юридичної особи, відомостям, які зазначені в документах, що подані для проведення державної реєстрації юридичної особи;
невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону;
порушення порядку створення юридичної особи, який встановлено законом, зокрема:
наявність обмежень на зайняття відповідних посад, встановлених законом щодо осіб, які зазначені як посадові особи органу управління юридичної особи;
невідповідність відомостей про засновників (учасників) та кінцевого бенефіціарного власника (контролера) (бенефіціарних власників (контролерів)) юридичної особи відомостям щодо них, які містяться в Єдиному державному реєстрі;
наявність обмежень щодо вчинення засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженою ними особою юридичних дій, які встановлені абзацом четвертим частини другої статті 35 цього Закону;
наявність в Єдиному державному реєстрі найменування, яке тотожне найменуванню юридичної особи, яка має намір зареєструватися;
використання у найменуванні юридичної особи приватного права повного чи скороченого найменування державного органу або органу місцевого самоврядування, або похідних від цих найменувань, або історичного державного найменування, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України;
невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону щодо найменування окремих видів юридичних осіб (банк, кредитна спілка, недержавний пенсійний фонд тощо);
встановлена іншими законами заборона використання у найменуванні юридичної особи певних термінів, абревіатур, похідних термінів.
Відмова у проведенні державної реєстрації юридичної особи з інших підстав не допускається.
Таким чином, спір точиться щодо того чи був правомірним спосіб реалізації повноважень, обраний державним реєстратором, щодо проведення реєстраційної дії при прийнятті пакету документів для внесення змін до установчих документів.
Так, з пояснень представників позивача, останні неодноразово звертали увагу суду на невідповідність вимогам законодавства процедури створення ТОВ «Побут», установчих документів ТОВ «Побут», суб'єктного складу учасників ТОВ «Побут», процедури проведення загальних зборів учасників ТОВ «Побут», порядку прийняття рішень загальних зборів учасників ТОВ «Побут» та змісту таких рішень.
При цьому, позивачем суду не надано доказів щодо судового оскарження вищевказаних дій та рішень.
Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24 жовтня 2008 року №13 (далі - постанова Пленуму №13) рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства, що за своєю правовою природою є актами, дійсні, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше.
Таким чином, рішення загальних зборів є дійсним, до набрання законної сили судовим рішенням про його недійсність.
Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму №13 до корпоративних належать спори за позовами учасників (засновників, акціонерів) господарського товариства, пов'язані з вимогами про визнання недійсними установчих документів господарського товариства та припинення юридичної особи у зв'язку з порушеннями вимог законодавства щодо порядку їх прийняття та затвердження.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
Тобто, з матеріалів справи вбачається, що у позивача існує корпоративний спір, який на теперішній час не заявлений до вирішення в судовому порядку.
Крім того, згідно п.15 постанови Пленуму №13 судам необхідно враховувати, що з набранням чинності ЦК (статті 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів.
Підстави для визнання правочинів оспорюваними та неоспорюваними є різними.
З частин 1, 5 статті 203, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку.
Отже, визнання недійсними оспорюваних правочинів відноситься до компетенції відповідного суду згідно ЦПК України.
Згідно п.25 постанови Пленуму №13 відсутність кворуму на загальних зборах є безумовною підставою для визнання в судовому порядку прийнятих загальними зборами рішень недійсними. Рішення, прийняті на таких загальних зборах, у судовому порядку визнаються недійсними.
Відповідно до п. 1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» у тих випадках, коли позивач (засновник, учасник, акціонер, член юридичної особи) одночасно (у межах однієї позовної заяви) заявляє до суб'єкта владних повноважень вимоги, що є похідними від інших вимог у корпоративному спорі, справа підлягає розгляду в господарському суді.
З огляду на викладене, державний реєстратор прийняв надані документи щодо державної реєстрації змін до установчих документів та перевірив їх відповідно до своєї компетенції, та не мав підстав в розглянутому випадку надавати оцінку тим діям та рішенням, які в заявленому спорі належать компетенції господарського суду.
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Проте, суд констатує наявним спір щодо невідповідності вимогам законодавства процедури створення ТОВ «Побут», установчих документів ТОВ «Побут», суб'єктного складу учасників ТОВ «Побут», процедури проведення загальних зборів учасників ТОВ «Побут», порядок прийняття рішень загальних зборів учасників ТОВ «Побут», і доходить висновку, що в цій адміністративній справі, де здійснюється контроль легальності рішення державного реєстратора, адміністративний суд, вирішивши питання правомірності поставлених позивачем питань, не забезпечить додержання норми статті 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом".
Поряд з цим, порядок скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи на підставі судового рішення та порядок проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, пов'язаних з приведенням їх у відповідність із судовим рішенням, чітко врегульований статтею 31 Закону №755-IV, та не має альтернативи.
Так, у разі постановлення судового рішення щодо скасування рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу про внесення змін до установчих документів юридичної особи або про визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи суд у день набрання законної сили судовим рішенням надсилає його юридичній особі - відповідачу для вжиття заходів до приведення установчих документів у відповідність із прийнятим судовим рішенням, а також державному реєстратору для внесення запису про судове рішення щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.
Таким чином, Законом №755-IV прямо встановлений спосіб захисту корпоративних прав позивача, на захист яких поданий цей позов, проте, належним способом захисту порушеного права є саме оскарження у судовому порядку рішення учасника юридичної особи про внесення змін до установчих документів юридичної особи або про визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів такої юридичної особи, що автоматично тягне скасування державним реєстратором державної реєстрації відповідних змін до установчих документів.
В розглянутому спорі, визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації змін до установчих документів щодо зміни статутного капіталу та складу учасників товариства та скасування державної реєстрації змін до установчих документів, без вирішення питання про правомірність прийнятих рішень 13.03.2015 року, не уявляється можливим, оскільки призведе до постановлення судового рішення поза межами підсудності спору.
Крім того, суд зазначає, що вимоги щодо визнання протиправними оскаржуваних дій не підлягають задоволенню, оскільки є складовою частиною прийняття оскаржуваної реєстрації змін до установчих документів 31.03.2015 року, отже, не можуть бути визначені як самостійний предмет спору.
Тому, враховуючи завдання адміністративного судочинства, викладені у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд перевіряє у цій справі лише відповідність дій Реєстраторів вимогам законодавства при здійсненні управлінських функцій, пов'язаних з державною реєстрацією.».
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З системного аналізу наведених обставин справи та норм чинного законодавства, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, оскільки: державний реєстратор в заявленому спорі не був наділений повноваженнями надавати оцінку правомочності загальних зборів та прийнятих на ньому рішень; відсутності підстав для залишення документів без розгляду та відмови у державній реєстрації у відповідача; позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених корпоративних прав, який здійснюється в порядку господарського судочинства та відновлення яких здійснюється в порядку статті 31 Закону №755-IV.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова